ELIZABETH PETERS

Vydané knihy

Krokodýl na písčině

Lev v údolí

Netušené nástrahy

Ztracená oáza

Znesvěcená hrobka

Strážkyně podsvětí

Kniha mrtvých

Tajemství boha slunce

Vládce hromů

Pán ticha

Ochránkyně mrtvých

Děti bouře

Strážkyně obzoru

Znamení kobry

Kletba zlatého ptáčka

Nebeská řeka

V hlubinách skalní říše

Záhada sarkofágu

Copyright © 1981 by Elizabeth Peters

Translation © Hana Černá, 2013

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu THE CURSE OF THE PHARAOHS

přeložila Hana Černá

Redakční úprava Aneta Nová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2013

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-503-5 (ePub)

ISBN 978-80-7466-504-2 (mobi)

1

Příběh, který vám chci vyprávět, začal jednoho prosincového odpoledne, kdy jsem zašla pozvat paní Harold-Carringtonovou a několik jejích přítelkyň na odpolední čaj.

Nenech se, milý čtenáři, mýlit úvodní větou, vyjádřila jsem se jako obvykle velmi přesně. Jestli ovšem očekáváš povídání ve stylu venkovské selanky oživené občasnými drby o venkovské šlechtě, zklamu tě. Poklidné idylky nemiluju a pořádání odpoledních čajových dýchánků vůbec nepatří k mým oblíbeným aktivitám. To bych se raději nechala pronásledovat vzteklým psem a šplhala na strom nebo se potkala s mumií, co zrovna vstala z hrobu, či čelila hrozbám jedovatých hadů, pistolníkům nebo kletbám faraonů.

Pro případ, že by mě někdo obvinil z přehánění, poznamenávám, že až na jeden uvádím příklady vlastních zážitků. Nicméně Emerson kdysi poznamenal, že i kdybych se setkala s bandou divochů, stačilo by pět minut mého sekýrování a i nejmírnější z nich by stěží odolal pokušení zakroutit mi krkem.

Emerson svou poznámku považoval za vtipnou. Za pět let manželství jsem se naučila nekomentovat partnerovy výroky nahlas, byť jsou jakkoli vtipné.

Pokud se má manželské soužití zdárně rozvíjet, člověk musí občas držet vlastní temperament na uzdě. Osobně se mi sebeovládání již mnohokrát vyplatilo. Na to, že Emerson je muž, považuji ho za skutečně pozoruhodnou osobnost, což je ovšem jen obecné konstatování.

Manželský svazek má přesto své nevýhody. Jakmile se nahromadí příliš mnoho nepříjemností a navíc je ovlivní jiné faktory, propadám neklidu. V tomto rozpoložení jsem pořádala již výše zmíněné odpolední posezení u čaje. Venku bylo velmi nevlídno – mlha a každou chvíli se spustil déšť se sněhem. Nepřinutila jsem se vyrazit na svou každodenní osmikilometrovou procházku. Psi se přihnali z venku celí od bláta, které pochopitelně hned roznesli po koberci, a Ramses…

O svém synovi vám povím, až přijde čas.

V hrabství Kent žijeme už pět let, ale ještě jsem nepozvala sousedky na čaj. Se žádnou se totiž nedá rozumně povídat. Archeologii nerozumějí a o dějinách Egypta nemají nejmenší tušení. Nicméně nadešla chvíle, kdy mi nezbylo než potlačit odpor k planému tlachání a projevit určitou dávku slušnosti. Emerson už totiž vypracoval plán průzkumu mohyl na pozemku pana Harolda a usoudil, že je třeba si majitele udobřit, aby nám dovolil provádět vykopávky.

Je Emersonova vina, že si musíme pana Harolda udobřovat. Sdílím manželův názor, že hon na lišku je hnusný sport, a nezazlívám mu, že šelmu vyhnal z pole a zachránil ji před smutným koncem. Nemůžu mu však odpustit, že stáhl pana Harolda ze sedla, vyrval mu jezdecký bičík z ruky a pořádně mu našvihal. Záchrana lišky a důrazné vyčinění by snad bývalo stačilo, výprask bičem považuju osobně za nepřiměřený.

Pan Harold se neodvážil na Emersona vrhnout a vyřídit si to s ním na místě vzhledem k manželově statné postavě a pověstné – nikoli nezaslouženě – agresivitě. Rozhodl se ho tedy ignorovat – v té chvíli i navěky. Emerson si sousedovy tiché pomsty vůbec nevšímal, a tak jsme žili mírumilovně až do chvíle, kdy manžela posedla myšlenka prozkoumat obsah mohyly na pozemku souseda Harolda.

Mohyla to byla úctyhodná – pahorek asi tak třicet krát devět metrů, jaké kdysi budovali staří Vikingové pro padlé válečníky. Emerson doufal, že odhalí královské pohřební insignie nějakého prastarého náčelníka, snad i důkazy o barbarských obětních rituálech. Upřímně přiznávám, že i mě samotnou přepadlo vzrušení při představě, že bych se mohla hrabat v dotyčném pahorku, a jedině to mě motivovalo k projevu sousedské vstřícnosti a slušnosti vůči paní Haroldové. Současně jsem chtěla připravit půdu pro manželovo vyjednávání.

Emerson se totiž už dost dlouho nudil, ačkoli se snažil nedat to najevo. Jak jsem již řekla, Emerson má své nedostatky, ale zcela jistě k nim nepatří neoprávněné výčitky. Za katastrofu, která mu tak změnila život, nikdy neobviňoval mě.

Poprvé jsme se setkali při archeologických vykopávkách v Egyptě. Osoby bez fantazie tuto práci patrně neshledávají zajímavou, natož příjemnou. Nemoci, extrémní vedro, nedostatečné či dokonce neexistující hygienické zázemí a všudypřítomný písek do jisté míry kazí nadšení z nalezených pokladů ztracených civilizací. Emersonovi tenhle život však vyhovoval a mně také, obzvlášť poté, co jsme své úsilí spojili – uzavřeli manželství, věnovali se stejné profesi a projekty společně financovali. Dokonce i po narození syna jsme strávili společně jednu dlouhou sezonu v Sakaře. Do Anglie jsme se vrátili s úmyslem pokračovat ve vykopávkách hned následující podzim. Pak nás dostihl osud, jak by prohlásila paní Shalottová (dokonce se vsadím, že to skutečně řekla), v podobě syna „Ramsese“ Waltera Peabody Emersona.

Slíbila jsem, že se k Ramsesovi vrátím, ale předem upozorňuji, že vyprávění o něm nemůžu odbýt několika řádky.

Kloučkovi byly teprve tři měsíce, když jsme ho nechali na zimu v péči mé drahé přítelkyně Evelyn, což je manželka Emersonova mladšího bratra Waltera. Evelyn zdědila po dědečkovi, prchlivém starém vévodovi, zámek Chalfont a nemalé peníze. Její manžel – jeden z mála mužů, jehož společnost snesu déle než hodinu v kuse – je považován za významného egyptologa. Na rozdíl od Emersona, který dává přednost práci v terénu, Walter se jako filolog věnuje dešifrování různých forem prastarých egyptských jazyků. Své dny tráví šťastný ve společnosti krásné manželky, začtený do sporadických pozůstatků textů. O večerech si obvykle hrává s dětmi, jejichž počet se stále úctyhodně rozrůstá.

Evelyn přijala Ramsese s nelíčenou radostí. Příroda ji totiž zklamala a následující rok se neměla dočkat čtvrtého potomka, proto přivítala alespoň dočasnou přítomnost nového batolete v domě. Ramses byl už ve třech měsících dostatečně výraznou osobností s chomáčem černých vlasů, velkýma modrýma očima a kuličkou nosu, která se časem bezpochyby vyvine ve výraznou dominantu mužné tváře. Hodně spal, a jak Emerson jednou poznamenal, vydatným spánkem patrně nabíral energii a sílu.

Opouštěla jsem svého syna s větší nechutí, než jsem původně očekávala, ale byly mu teprve tři měsíce a zatím jsem si na něho příliš nezvykla, takže jsem se myšlenkami upínala spíš k Sakaře. Sezona byla výjimečně bohatá a kajícně přiznávám, že jsem na svého opuštěného syna vzpomínala jen zřídka. Až když jsme se další rok z jara připravovali k návratu do Anglie, začala jsem se velice těšit na shledání. Stejné pocity prožíval Emerson. Oželeli jsme proto zastávku v Londýně a z Doveru zamířili rovnou na zámek Chalfont.

Na ten den nikdy nezapomenu! Duben je v Anglii nejkrásnějším jarním měsícem. Kupodivu nepršelo, rodinné sídlo porostlé břečťanem se utápělo ve svěží zeleni popínavek, jako by si vychutnávalo hřejivé paprsky jarního slunce. Jen co kočár zastavil a otevřeli jsme dveře, vyběhla nás přivítat s rozevřenou náručí Evelyn, v patách jí spěchal Walter. Potřásl bratrovi rukou a mě sevřel v objetí.

„Určitě se nemůžete dočkat Waltera, viďte?“ usmívala se švagrová.

„Jestli nerušíme,“ omlouvala jsem se.

Evelyn se rozesmála a stiskla mi ruku. „Jen nepředstírej, Amelie, moc dobře tě znám. Nemůžeš se dočkat, až spatříš svého kloučka.“

Zámek Chalfont je rozlehlý. Přestože ho současní majitelé velkoryse zmodernizovali, téměř metr silné zdi dokonale izolují okolní zvuky. Když jsme kráčeli chodbou v prvním patře, doléhal k nám z dálky zvláštní hluk – jakési divné řičení – které postupně sílilo. „Pořídili jste si zvěřinec?“ zeptala jsem se Evelyn.

„Dalo by se to tak nazvat,“ zajíkla se švagrová smíchem.

Zvuk zesiloval. Pak jsme se zastavili před jedněmi dveřmi a Evelyn otevřela. Řičení zaútočilo na naše uši v plné síle. Couvla jsem a šlápla manželovi na nohu.

Místnost sloužila jako denní dětský pokoj zařízený se vším komfortem, jaký může poskytnout láskyplný rodič. Skrz vysoká okna sem pronikala spousta světla, v krbu zabezpečeném mřížkou a sklem plápolal oheň. Staré zdi zdobily veselé obrázky a textilní závěsy. Podlahu pokrýval silný vlněný koberec, na němž se válela spousta hraček. Před krbem si v širokém křesle hověla stará chůva v čepci a pilně pletla. U zdi se krčily tři děti v obranných pozicích. Od poslední návštěvy hodně vyrostly, ale okamžitě jsem v nich poznala Evelyniny a Walterovy potomky. Uprostřed pokoje sedělo batole.

Nebylo možné přesně určit rysy jeho tváře, protože se proměnila v ohromnou temnou jeskyni orámovanou černými kudrnami. Přesto jsem okamžitě určila jeho totožnost.

„Tady ho máme,“ křikla Evelyn, aby ji bylo přes ohlušující vřískot vůbec slyšet. „Podívejte, jak vyrostl!“

Emerson zalapal po dechu. „Co se mu, hergot, stalo?“

Nevím, jak nás chlapec mohl zaslechnout, ale ztichl, jako když utne, až nám náhlým tichem zalehlo v uších.

„Občas se trochu zlobí, protože se mu prořezávají zoubky,“ prohodila klidně Evelyn.

„Zlobí se?“ pronesl Emerson v úžasu.

Dítě se na nás se zájmem zadívalo. Sedělo na zadečku s nohama roztaženýma dopředu a mě okamžitě napadlo, jak je jeho silueta hranatá. Stejně staré děti působí spíš zakulaceně, ale náš synáček měl široká ramena, rovná záda, téměř neviditelný krk a hranatý obličej. Ani oči neměl modré jako většina maličkých. Dva tmavé safíry si mě prohlížely s téměř dospělou nedůvěřivostí.

Emerson obezřele ustoupil o několik kroků vlevo, jako by obcházel vrčícího psa, a jakmile postřehl, že upoutal chlapcův zvědavý pohled, strnul. Nasadil přihlouplý výraz a sklonil se k synkovi. „Puťu, puťu, děťátko!“ zavrněl. „Táta. Pojď k tatínkovi.“

„Proboha, Emersone, vzpamatuj se!“ obrátila jsem oči v sloup.

Pronikavé safírové oči se teď upřely na mě. „Jsem tvá matka, Waltere,“ vyslovila jsem pomalu a zřetelně. „Tvá maminka. No, to ještě neumíš říct, viď?“

Vtom se dítě bez varování překotilo dopředu. Emerson vykřikl leknutím, avšak jeho obavy byly zbytečné. Chlapec se pohotově vyškrábal na všechny čtyři a neuvěřitelnou rychlostí vyrazil ke mně. Zastavil se u mých nohou, sedl si na paty a vztáhl ke mně ručičky. „Máma, máma…! Máma!“ volal. Vsadila bych se, že při posledním zvolání zařinčela okna. Rychle jsem ho zvedla do náruče. Byl překvapivě těžký. Prudce mě objal kolem krku a zabořil mi tvář do ramene. „Máma,“ ozvalo se znovu tlumeně.

Z nějakého důvodu, snad proto, že mě dítě tak pevně objímalo, jsem nebyla schopná hned promluvit.

„Připadá mi předčasně vyspělý,“ poznamenala Evelyn pyšně, jako by šlo o jejího vlastního syna. „Většina dětí nemluví dřív než v jednom roce, kdežto tenhle mládenec má už docela bohatý slovník. Ukazovala jsem mu vaše fotografie a pokaždé pojmenoval postavy správně.“

Emerson stál vedle mě poněkud skleslý. V následujícím okamžiku dítě uvolnilo objetí a obrátilo zrak k Emersonovi. „Táta,“ proneslo zřetelně a jako by s chladnou vypočítavostí se k němu natáhlo.

Emerson synka zachytil a chvilku se vzájemně prohlíželi se spikleneckým úsměvem. Pak Emerson najednou vyhodil chlapce do vzduchu. Ten zapištěl nadšením a dožadoval se dalšího akrobatického kousku. Evelyn proti tak vášnivému otcovskému přivítání zaprotestovala v obavách, že chlapeček udeří hlavou do stropu. Já jsem mlčela. V hloubi duše se mě zmocnila předtucha, že v této chvíli vypukl celoživotní zápas, který nemám šanci vyhrát.

Netrvalo dlouho a synáček si od tatínka vysloužil trefnou přezdívku. Emerson totiž prohlásil, že mu syn svým agresivním postojem k životu a povýšeneckými manýrami silně připomíná egyptského faraona, který dal podél celého toku Nilu umístit své gigantické kamenné podobizny. Chtě nechtě jsem s ním musela souhlasit. Naše dítě v ničem nepřipomínalo svého uhlazeného strýčka, Emersonova bratra, po němž jsme ho pojmenovali.

Evelyn s Walterem nás sice přemlouvali, ať u nich zůstaneme, my jsme se však rozhodli najít si na léto vlastní dům. Neušlo mi totiž, že energická povaha a vášnivé výbuchy emocí Ramsese nahánějí švagrovým dětem hrůzu. Byl velmi inteligentní a jeho fyzické schopnosti odpovídaly mentální vyzrálosti. V osmi měsících se dokázal pohybovat po čtyřech s neuvěřitelnou rychlostí. O dva měsíce později stál, sice pár dnů trochu nejistě, na nohou. Párkrát spadl na nos, ale přes několik modřin na čele svou novou dovednost úporně trénoval. Ode dne, kdy se cítil dostatečně jistý, už nikdy nezůstal v klidu, pokud ho ovšem někdo nedržel v náruči. V té době také docela plynule mluvil. Dost šišlal, to díky příliš velkým předním zubům, dědictví po tatínkovi. Ze stejného zdroje pramenila i jeho další vlastnost, pro niž není v angličtině dostatečně výstižný výraz. Označení „tvrdohlavý“ je příliš slabé.

Emerson byl do kluka od prvního okamžiku celý blázen. Bral ho na dlouhé vycházky, celé hodiny mu předčítal, a to nikoli z pohádkových knížek, nýbrž ze zpráv o průběhu vykopávek nebo z Historie starého Egypta. Pohled, jak čtrnáctiměsíční Ramses se svraštělým obočím vnímá například větu: Egyptské náboženství zahrnuje prvky fetišismu, totemismu a synkretismu, byl stejně děsivý jako komický. Ještě děsivěji působilo chlapcovo příležitostné zamyšlené přikyvování.

Po čase jsem přestala Ramsese vnímat jako „to dítě“, protože jeho mužnost byla nepřehlédnutelná. Ke konci léta jsem zašla do realitní kanceláře a prodloužila nájem domu na další rok. Krátce poté přišel Emerson se zprávou, že mu nabídli místo učitele na Londýnské univerzitě.

Považovali jsme za zbytečné o věci diskutovat. Bylo nemyslitelné odcestovat s dítětem do nezdravého, primitivního prostředí tábora kdesi na okraji pouště, a současně jsem si uvědomovala, že by Emerson nesnesl dlouhé odloučení od chlapce. Mé vlastní pocity se za této situace jevily jako nepodstatné. Učinili jsme rozumné rozhodnutí – já jsem vždycky rozumná.

A tak jsme po čtyřech letech stále trčeli v Kentu. Rozhodli jsme se dům koupit. Bylo to příjemné starodávné sídlo v georgiánském stylu s krásně osázenou zahradou – kromě míst, kde hrabali psi a Ramses. Psy jsem nakonec zvládla, ale rostliny nestihly zakořenit dřív, než je Ramses vykopal. Chápala jsem, že si děti rády hrají s hlínou, ovšem Ramsesovo nadšení pro co nejhlubší díry v zemi mi připadalo až směšné. Kladla jsem to za vinu Emersonovi. Zaměňoval radost z hrátek v hlíně s rodícím se archeologickým talentem a dítě ještě povzbuzoval.

Manžel nikdy nepřipustil, že by mu chyběl starý způsob života. Vybudoval si docela slušnou kariéru jako univerzitní učitel a autor mnoha odborných statí. Přesto mi čas od času předčítal z novin o dalších a dalších objevech na Středním východě. Když jsme u čaje listovali v denním tisku nebo klábosili se sousedy o triviálnostech, začínalo nám docházet, jak hluboce jsme klesli, my, kteří jsme tábořili v jeskyních v egyptských kopcích a dolovali z písečných hlubin faraonovo sídelní město!

Onoho osudového odpoledne, jehož význam jsem docenila až mnohem později, jsem se připravovala na své obětování. Oblékla jsem se do nejlepších šedivých hedvábných šatů, které Emerson nesnášel. Prý v nich vypadám jako usedlá anglická matrona, což byla nejhrubší urážka v jeho slovníku. Usoudila jsem ovšem, že jestli se manželovi nelíbí, paní Haroldová je shledá přijatelnými. Dokonce jsem dovolila komorné Smythe, aby mi upravila vlasy. Ta směšná osůbka neustále lamentovala nad mým vzhledem. Zřídkakdy jsem se totiž věnovala úpravě vlastního zevnějšku víc, než se mi jevilo nezbytné. Nebyl čas, nebo jsem neměla trpělivost snášet to ženské čančání. V této situaci se Smythe konečně ocitla ve výhodě. Nechala jsem jí volnou ruku, ačkoli přiznávám, že kdybych nemohla číst noviny, zatímco ona mě nemilosrdně tahala za vlasy a píchala mě do hlavy sponkami, byla bych křičela nudou.

„Promiňte, paní, ale když stále máváte těmi novinami, nemůžu pořádně pracovat. Mohla byste je, prosím, odložit?“ požádala mě Smythe.

Nepotěšilo mě to. Čas však ubíhal a článek, který jsem právě četla, ve mně jen zvyšoval otrávenost z nadcházejících hodin. Odložila jsem tedy noviny a podvolila se mučení komorné.

Když dokončila účes, obě jsme se zadívaly do zrcadla před námi. Smythe zářila uspokojením, já se tvářila zasmušile, jako někdo, koho život naučil přijímat nevyhnutelné útrapy.

Korzet byl příliš těsný a nové střevíčky mě tlačily. Odploužila jsem se do přízemí zkontrolovat stav příprav v salonu. Upravený pokoj na mě působil tísnivě. Noviny, knihy a časopisy, obyčejně pokrývající větší část koberce, byly odstraněny. Také Emersonovy prehistorické nádoby z krbové římsy někam uschovali. Místo Ramsesových hraček se na servírovacím vozíku třpytil stříbrný čajový servis. Oheň v krbu sice rozptýlil pokleslou náladu posledních nevlídných dnů, ale nerozptýlil chmury v mém nitru. Nemívám ve zvyku zabývat se donekonečna něčím, co stejně nezměním, ale přesto mi přišly na mysl prosincové dny pod blankytně modrou oblohou, v žáru egyptského slunce.

Zachmuřeně jsem se rozhlížela po sterilně vysmýčeném obývacím pokoji, momentálně postrádajícím veselý nepořádek, který navozoval onu pohodovou rodinnou atmosféru. Vyrušil mě skřípot kol na vyštěrkované příjezdové cestě. První hosté! Zlehka jsem nadzvedla širokou sukni, abych neklopýtla, a spěchala je přivítat.

Nemá smysl popisovat průběh posezení. Nerada na to odpoledne vzpomínám a díkybohu následné události způsobily, že chování paní Haroldové vlastně nebylo vůbec důležité. Nepatří k nejhloupějším osobám, které jsem kdy poznala, tohle hodnocení je výstižnější pro jejího manžela. Její povaha v sobě kombinuje hloupost se škodolibostí, což jsem pochopila až při tomto setkání.

Poznámky jako: „Máte nádherné šaty, drahá! Vzpomínám si, jak jsem ten styl obdivovala, když se začal před dvěma lety nosit,“ mě vůbec nevyvedly z míry, protože urážky přehlížím. Popudilo mě však, že paní Haroldová považovala mé pozvání za formu omluvy a kapitulace, což dávala najevo každou větou i výrazem otylé, hrubé, nezajímavé tváře.

S překvapením si uvědomuju, že se nad tím znovu a znovu rozčiluju. Zbytečně jsem s tou ženskou ztrácela čas! Už se o tom nehodlám zmiňovat. Nicméně jsem si jaksepatří vychutnávala osobně nezasloužené uspokojení, když jsem pozorovala, jak paní Haroldová se špatně skrývanou závistí těká pohledem po útulném, upraveném pokoji, jak se cpe výtečným jídlem, podávaném s profesionální obratností. Služebná Rose je prostě šikovná, ale před touhle návštěvou se překonala. Bílou zástěru by snad mohla postavit do kouta, jak ji důkladně naškrobila, stejně jako stuhy čepečku – jemně o sebe klepaly při každém jejím pohybu. Paní Haroldová měla co závidět – jak se mi doneslo, u ní personál vydrží krátce, protože je ke služebnictvu hrubá a stále sekýruje.

Kromě tohoto nepatrného vítězství, o něž jsem se osobně nijak nezasloužila, bylo posezení nesnesitelně nudné. Ostatní dámy, které jsem pozvala, abych nedala najevo skutečné pohnutky, byly jedna jako druhá a všechny kopírovaly paní Haroldovou. Stále se chichotaly, přikyvovaly každé její hloupé poznámce. Čas se nekonečně vlekl a můj plán byl odsouzen k zániku. Paní Haroldová neučiní nic, čím by mě uspokojila. Už jsem uvažovala, co by se stalo, kdybych prostě vstala a odešla z pokoje, když tu mě od bláznivé myšlenky zachránilo nečekané vyrušení.

Pevně jsem doufala, že se mi podařilo Ramsese přemluvit, aby celé odpoledne trávil tiše ve svém pokoji. Jeho souhlas jsem získala slibem, že ho následující den vezmu do místní cukrárny. Ramses dokázal spořádat neuvěřitelné množství sladkostí bez jakýchkoli zažívacích problémů. Onoho odpoledne prahl naneštěstí víc po dolování v hromadách hlíny než sladkostech. Pozorovala jsem, jak paní Haroldová zhltla poslední koláček se sněhovou polevou, když ke mně z chodby dolehly tlumené výkřiky. Následoval třeskot porcelánu – později jsem zjistila, že padla za oběť má oblíbená čínská váza z doby dynastie Ming. Dveře se rozlétly a dovnitř vběhlo cosi připomínající kouli bahna.

Nedá se říct, že chlapec za sebou zanechával blátivé stopy, protože z něho crčely potůčky páchnoucí vody smíšené s blátem a tmavá stružka vedla ode dveří až ke mně. V rukou třímal blíže nedefinovatelný předmět. Zastavil se přede mnou a položil mi tu věc do klína. Podle zápachu jsem okamžitě určila místo nálezu. Ramses se zase hrabal ve starém kompostu.

Dá se říct, že chlapce miluju, přestože své city k němu nedávám tak bouřlivě najevo jako jeho otec. Nicméně v tom okamžiku bych toho malého ďábla nejraději popadla za límec a zacloumala jím, až by zmodral. Přítomnost dam mě však v přirozené reakci značně omezila. „Ramsesi, odnes tu kost zpět na kompost. Podívej, jak jsi mi zašpinil šaty,“ pronesla jsem tiše, ale důrazně.

Chlapec naklonil hlavu na stranu, pozorně se zadíval na svůj nález a zamračeně se zamyslel. „Myšlím,“ začal, „že to je štehno. Štehno od nošo… nošoložce.“

„Nosorožci v Anglii nežijí,“ namítla jsem.

„Tendle jo. Žil dávno,“ trval si Ramses na svém.

Mou pozornost upoutalo vyjeknutí u dveří. Wilkins s rukou na ústech se pohotově otočil zády. Wilkins je ctihodný a spolehlivý majordomus, ale párkrát jsem postřehla, že za kamenným výrazem skrývá smysl pro humor. V této situaci jsem jeho pobavení sdílela.

Prsty jsem si stiskla nos a horečně přemýšlela, jak dostat chlapce s kostí ven ze salonu, aniž by bylo napácháno ještě víc škody. Zavolat lokaje? To nepřicházelo v úvahu, protože Ramses byl velmi mrštný a momentálně slizký od bahna, takže by se snadno vysmekl a začal pobíhat po pokoji. Ještě by umazal dámám šaty…

„Nádherná kost,“ neodolala jsem náhlému pokušení. „Musíš ji pořádně vydrhnout, než ji ukážeš tatínkovi. Ale nejdřív… Možná by si ji paní Haroldová ráda prohlédla,“ pokynula jsem směrem k dotyčné dámě.

Kdyby nebyla tak hloupá, možná by Ramsese nějak zabrzdila. A nebýt tak tlustá, možná by pohotově vyskočila z křesílka a uhnula. Nyní se zmohla jen na výkřik a prskání. Přitom bezradně třepala rukama v úsilí odmrštit tu odpudivou věc (kost vypadala opravdu odporně). Marná snaha, synův nález spočinul ve skladech bohaté sukně.

Ramses se cítil uražen, že dotyčná řádně neocenila jeho poklad.

„Upuštíte ji a ložlomí še!“ vykřikl. „Vlaťte mi ji!“

Natáhl se po kosti, táhl ji přes rozměrný klín paní Haroldové, takže jí dočista zničil šaty, a majetnicky si kost přitiskl k drobné hrudi. Vrhl na nevděčnou paní Haroldovou ublížený pohled a vycupital ze salonu.

Následující dění nebudu rozvádět, ještě nyní prožívám příjemný pocit zlomyslného uspokojení, a to se nesluší.

Stála jsem u okna a dívala se, jak od kol odjíždějících kočárů šplíchá voda. Tiše jsem si pobrukovala, zatímco Rose uklízela ze stolu a likvidovala blátivé pozůstatky po našem malém archeologovi.

„Připrav čerstvý čaj, Rose, profesor Emerson přijde každou chvíli,“ požádala jsem služebnou.

„Jistě, paní. Doufám, že jste s průběhem odpoledne spokojená.“

„Ach, o tom nepochybuj. Nemohlo dopadnout líp,“ libovala jsem si.

„To jsem ráda, paní.“

„Rose, ať tě nenapadne dát panu Ramsesovi nějaké sladkosti,“ varovala jsem ji.

„Samozřejmě že ne, paní,“ podívala se na mě Rose vylekaně.

Chtěla jsem se před Emersonovým příchodem zajít převléknout do čistých šatů, ale manžel už klepal – dnes se vrátil nějak brzy. Jako obyčejně si přinášel plnou náruč knih a lejster – a jako obyčejně je hodil ledabyle na pohovku. Obrátil se ke krbu a promnul si zkřehlé ruce.

„Odporné počasí,“ bručel. „Hnusný den. Proč máš na sobě ty příšerné šaty?“

Emerson se nikdy nenaučil očistit si boty na rohožce a můj pohled teď upoutaly šlápoty na čerstvě umyté podlaze, pak jsem upřela vyčítavý pohled na manžela. Výtka mi však zamrzla na rtech.

Emerson se od svatby fyzicky vůbec nezměnil. Havraní kadeře mu neuspořádaně padaly do čela, široká ramena ještě zdůrazňovala mužnost vysoké vzpřímené postavy. Při prvním setkání měl bradku. Na mou žádost si ji brzy oholil, což jsem při jeho povaze považovala za velkorysé gesto. Má totiž na bradě dolíček a ten se mu nelíbí, proto ho zakryl vousy. Já tenhle drobný rozmar přírody považuju na manželově majestátním vzhledu za kouzelný.

Onoho podvečera jsem na jeho chování neshledala nic výjimečného, jen pohled měl jiný. Znala jsem ho z dřívějška, a nyní se mi zdál ještě výraznější. Proto jsem o zablácených botách raději mlčela.

„Odpoledne jsem tady měla na čaj paní Haroldovou, proto ty šaty,“ vysvětlila jsem. „Máš za sebou příjemný den?“

„Ne.“

„Já také ne.“

„Dobře ti tak. Varoval jsem tě, ať to neděláš. Hergot, kde je Rose s tím čajem?“

Téměř současně vešla služebná s podnosem. Docela smutně jsem přemítala o Emersonově mrzuté náladě – domáhá se čaje, stěžuje si na počasí jako všichni obyčejní Angličané. Jakmile se za Rose zavřely dveře, Emerson mě objal. Po chvilce se odtáhl a s pokrčeným nosem si mě tázavě prohlížel.

Chystala jsem se vysvětlit zápach, ale nepustil mě ke slovu. „Dnes ti to i přes ty strašné šaty obzvlášť sluší, Peabodyová. Vážně moc. Nechceš se převléknout? Půjdu s tebou nahoru a –“

„Co je to s tebou?“ kroutila jsem překvapeně hlavou, když… No, prostě mě dlouze políbil, takže nemohl odpovědět. „Nepřipadám si vůbec přitažlivá a smrdím jako hromada hnoje. Ramses zase prováděl vykopávky v kompostu.“

„Hmm… Má drahá Peabodyová…“

Peabodyová je mé dívčí jméno. Emerson mě tak oslovoval od počátku, když jsem ho nějak otravovala, byl to projev netrpělivosti. Nyní jsem za tím oslovením vycítila něco jiného. Připomněla jsem si první období naší známosti, kdy jsme se stále kvůli něčemu hašteřili a posmívali se jeden druhému.

Poddala jsem se objetí, ačkoli mě přepadl lehký smutek, když jsem pochopila, proč manžel tak otevřeně projevuje své city. Zápach Ramsesovy kosti mu připomněl dobu romantického dvoření v ne zrovna provoněných hrobkách v Amarně.

Nakonec jsem zahnala melancholii a souhlasila, aby mě doprovodil do mého pokoje v patře. Jenomže jsme váhali příliš dlouho – a v domě panovala zaběhaná večerní rutina. Po Emersonově návratu z práce jsme mívali chvíli pro sebe, pak se přišel s otcem přivítat Ramses a vypil si s námi čaj. Tentokrát chlapec hořel nedočkavostí, až se bude moct pochlubit svým archeologickým nálezem z kompostu, že vtrhl do pokoje a zastihl nás ještě v objetí.

Emerson přivítal syna trochu méně nadšeně než jindy, ale posadil si ho i s kostí na klín. Já jsem se usadila na dosah konvice a začala nalévat čaj. Podala jsem šálek Emersonovi, Ramsese jsem obdařila koláčem a sáhla po novinách. Emerson s chlapcem zatím diskutovali o původu kosti. Skutečně šlo o stehenní kost – Ramses vyniká neobyčejně přesnými odhady – ale Emerson prohlásil, že je to kost z koně. Chlapec nesouhlasil. Když nakonec vyloučili nosorožce, napadla ho žirafa nebo drak.

Já věnovala pozornost novinám.

A tady musím odbočit, milý čtenáři, a sdělit fakta z příběhu, který jsem už nějaký čas v denním tisku sledovala. Podotýkám, že když jsem objevila úplně první zprávu týkající se tohoto případu, považovala bych ji za pustý výmysl, kdyby nešlo o seriózní Timesy.

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

1

3

5

6

7

8

9

10

12

13

15

16

17