Copyright © 2012 by Nora Roberts

Translation © Zdík Dušek, 2013

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu DELUSION IN DEATH

přeložil Zdík Dušek

Redakční úprava Lukáš Foldyna

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2013

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-506-6 (ePub)

ISBN 978-80-7466-507-3 (mobi)

A hle, bílý kůň... a svět mrtvých zůstával za ním.

– Bible

Hřmít bude: „Rvěte!“ a feny války pustí na svou zem.

– William Shakespeare (překlad E. A. Saudek)

1

Po náročném dnu v kanceláři nic tak neuvolní nahromaděný stres jako zlevněné drinky. Do baru On the Rocks na manhattanské Lower West Side chodili především úředníci, kteří chtěli panáky za poloviční ceny a k nim něco na způsob sýrových koulí, zatímco si stěžovali na šéfy nebo balili spolupracovníky.

A taky manažeři, kteří si chtěli v rychlosti zaskočit na skleničku někde poblíž kanceláře, než odjedou domů na předměstí.

Od půl páté do šesti se u dlouhého barového pultu a po spodní i horní místnosti hemžili níže postavení manažeři, úředníci, asistenti a sekretářky, kteří se sem vyhrnuli ze svých kójí a miniaturních kanceláří. Někteří do sebe obraceli nápoje jako žízniví poutníci po poušti, jiní si jen užívali čilý ruch místa. Pár jich chtělo jen posedět o samotě na svém malém zabraném území a spláchnout starosti dne.

V pět hodin bar hučel jako včelí úl a pobíhali po něm barmani i servírky, aby obsloužili ty, jejichž pracovní den už skončil. Ke zlepšení a uvolnění nálady obvykle stačil už druhý panák nebo koktejl, takže do šumu hlasů zněl smích, přátelské klábosení a různé předkopulační rituály.

Složky, účty, pořadače i nezodpovězené e-maily – to vše bylo v teplém, zlatém světle, cinkotu skleniček a zobání oříšků na účet podniku rychle zapomenuto.

Tu a tam se otevřely dveře, aby vpustily dalšího zákazníka, který přežil tvrdý obchodní den v New Yorku. Dovnitř zavál chladný vzduch spolu s útržky hlasitého ruchu z ulice, ale hned se zase rozhostilo teplo a pohoda hučícího úlu.

Zhruba v polovině této nejšťastnější hodiny (jež v baru trvala devadesát minut) někteří začali opět odcházet. Různé povinnosti, rodiny či rande je odvolávaly do podzemní dráhy, ke vzdušným tramvajím, maxibusům a taxíkům. Ti, kteří zůstali, si objednali nové pití a užívali si další chvilku s přáteli a spolupracovníky, dalších pár minut toho teplého zlatého světla před temnotou noci.

Macie Snyderová seděla u stolku se svým přítelem Travisem, s nímž chodila tři měsíce a dvanáct dní, se svou nejlepší kamarádkou z práce CiCi a Travisovým kamarádem Brenem. Macie se už týdny snažila seznámit CiCi s Brenem, s vyhlídkou na dvojitá rande a rozhovory o klucích. Tvořili spokojenou, veselou skupinu, přičemž Macie byla patrně nejspokojenější ze všech.

Mezi CiCi a Brenem rozhodně přeskočila jiskra – Macie to poznala z řeči jejich těl i z toho, jak se na sebe dívali, a vzhledem k tomu, že jí CiCi poslala pod stolem několik textovek, Macie to měla potvrzené přímo od zdroje.

U druhého kola drinků si skupinka začala plánovat, že rozšíří společný večer i na večeři.

Po nenápadném signálu směrem k CiCi si Macie vzala kabelku. „Hned se vrátíme.“

Propletla se mezi stoly a vyjekla, když se někdo zvedl od baru a vrazil do ní ramenem. „S dovolením,“ řekla vesele, vzala CiCi za ruku a společně seběhly po úzkých schůdcích k frontě – naštěstí krátké – před toaletami.

„Já ti to říkala!“

„Já vím, já vím. Říkala jsi, že je rozkošný, a ukázala jsi mi jeho fotku, ale na živo je ještě o moc hezčí. A je tak zábavný! Rande na slepo většinou stojí za houby, ale tohle je prostě bezvadné.“

„Uděláme to takhle: Přemluvíme je, že půjdeme k Ninovi. Tím pádem my dva půjdeme po večeři jedním směrem a vy budete muset jít na opačnou stranou. Bren tak bude mít šanci doprovodit tě domů a ty ho můžeš pozvat nahoru.“

„Já nevím.“ CiCi se zamyšleně kousla do spodního rtu – vždycky při schůzkách moc přemýšlela, což byl taky důvod, proč neměla tři měsíce a dvanáct dní přítele jako Macie. „Nechci to uspěchat.“

„Nemusíš s ním hned spát.“ Macie obrátila oči v sloup. „Jenom ho pozvi na kafe nebo tak něco. A můžete si jen tak trochu zašpásovat.“

Vběhla do otevřené kabinky. Už si opravdu potřebovala odskočit. „Až pak odejde, napiš mi a všechno mi vylič. Do posledního detailu.“

CiCi se zavřela v sousední kabince. „Možná. Uvidíme, jak proběhne večeře. Třeba mě ani nebude chtít doprovodit.“

„Bude. Je to naprostý cukroušek. Přece bych tě nedohazovala nějakému pitomci, CiCi.“ Macie přistoupila k umyvadlu, přivoněla si k broskvovému tekutému mýdlu a usmála se na svou kamarádku. „Jestli to klapne, užijeme si spoustu švandy. Můžeme chodit na dvojitá rande.“

„Vážně se mi líbí. Jenže když se mi nějaký chlápek líbí, většinou začnu být nervózní.“

„Ty se mu taky líbíš.“

„Víš to jistě?“

„Stopro,“ ujistila ji Macie a upravila si krátkou vlnu svých blond vlasů, zatímco si CiCi nanášela na rty trochu čerstvého lesku. Kristepane, pomyslela si najednou Macie podrážděně. Copak ji budu muset celý večer držet za ručičku?

„Jsi hezká, chytrá a zábavná.“ Nekamarádím se s kretény, pomyslela si Macie. „Proč by ses mu nelíbila? Proboha, uvolni se, CiCi, přestaň fňukat a nehraj si na zatracenou pannu.“

„Já si ne...“

„Chceš si zapíchat, nebo ne?“ vyštěkla Macie. CiCi na ni zůstala zírat s otevřenými ústy. „Stálo mě dost úsilí, abych ti domluvila rande, a ty to hodláš podělat.“

„Já jenom...“

„Sakra.“ Macie si promnula spánek. „Začíná mě bolet hlava.“

A asi hodně, odhadla CiCi. Macie se nikdy nechovala tak příkře. A ona si možná opravdu hraje na pannu. Aspoň trochu. „Bren má hrozně milý úsměv.“ Její zelené oči se v úzkém zrcadle střetly s Maciinýma modrýma. „Jestli mě doprovodí domů, pozvu ho nahoru.“

„Konečně mluvíš rozumně.“

Vrátily se do hlavní místnosti. Macie měla dojem, že je tu nějaký větší hluk. Hlasy hostů, cinkot nádobí a vrzající stoly ještě zhoršovaly její bolest hlavy.

S jistou hořkostí si pomyslela, že potřebuje další drink.

Když procházela kolem baru, někdo jí na okamžik zastoupil cestu. Macie do něj podrážděně strčila, ale dotyčný už mumlal omluvu a mířil ke dveřím.

„Kretén,“ zahučela. Aspoň dostala příležitost se na něj ušklíbnout, protože se na prahu ještě otočil a usmál se na ni.

„Co se stalo?“

„Nic. Jenom nějaký pitomec.“

„Jsi v pořádku? Myslím, že mám u sebe prášek, jestli tě ta hlava bolí opravdu hodně. Taky mě začíná pobolívat.“

„Pořád musíš být středem pozornosti, co?“ zašeptala Macie a nadechla se, aby se pokusila uklidnit. Jsem s dobrými přáteli, připomněla si. Dobře se spolu bavíme.

Když si znovu sedla ke stolku, Travis ji vzal za ruku, jako to dělával vždycky, a mrkl na ni.

„Chceme jít k Ninovi,“ oznámila mu.

„Zrovna jsme si říkali, že bychom se mohli navečeřet v Tortilla Flats. U Nina potřebujeme rezervaci,“ připomněl jí Travis.

„Nestojíme o mexickou šlichtu. Chceme jít do nějakýho pěknýho podniku. Kristepane, zaplatíme půlku, jestli se můžete podělat z účtu.“

Travis nakrabatil obočí, až se mu mezi nimi prohloubila vráska. Tak se tvářil, když Macie řekla něco hloupého. Tenhle jeho výraz nesnášela.

„Nino je odtud dvanáct bloků. Mexická restaurace je skoro za rohem.“

Macii se zlostí úplně rozklepaly ruce. Výhrůžně se k němu naklonila. „Pospícháš snad sakra někam? Proč nemůžeme pro změnu dělat to, co chci já?“

„Právě teď to děláme.“

Začali na sebe křičet a jejich vzteklé výčitky se mísily se zvýšenými hlasy všude kolem. CiCi bolela hlava čím dál víc. Podívala se na Brena.

Ve tváři se mu usídlil divný škleb – měl poodhalené zuby, civěl do své sklenice a něco si pro sebe mumlal.

Vůbec nebyl rozkošný. Byl hrozný, stejně jako Travis. Ohavný, šeredný. Chtěl se s ní jenom vyspat. A jestli odmítne, znásilní ji. Při první příležitosti ji zbije a znásilní. Macie to dobře ví. Ví to a pak se tomu ještě zasměje.

„Do hajzlu s váma oběma,“ pronesla CiCi tiše. „Do hajzlu s váma se všema.“

„Přestaň na mě tak civět!“ vykřikla Macie. „Úchyle!“

Travis bouchl pěstí do stolu. „Drž tu svoji nevymáchanou hubu.“

„Řekla jsem, abys přestal!“ Macie popadla ze stolu vidličku a s divokým zaječením ji zabodla Travisovi do oka.

CiCi se až do mozku zařízlo Travisovo zavytí. Travis vyskočil a padl na Macii.

Vypukla jatka.

Poručík Eva Dallasová stála uprostřed mrtvol. Pokaždé narazím na něco nového, pomyslela si. Na něco aspoň o trochu hroznějšího, než si i policista dokáže představit.

Dokonce i zkušený policista z newyorského oddělení vražd v poslední čtvrtině roku 2060 může pokaždé zažít něco horšího než minule.

Těla ležela v tratolišti krve, pití a zvratků. Některá byla přehozená přes bar jako hadrové panenky, jiná se choulila jako děsivé rekvizity pod rozbitými stoly. Podlahu pokrývaly skleněné střepy a leskly se jako smrtící diamanty i na zbytcích stolů a židlí – nebo trčely, potřísněné krví a tkáněmi, z mrtvých těl.

Ve vzduchu visel pach smrti, který Evě připomínal staré fotografie bitevních polí, na nichž žádná z válčících stran nemohla oslavovat vítězství.

Vydloubané oči, podrápané obličeje, podřezaná hrdla a hlavy, jimiž někdo tloukl o zem a o stoly tak prudce, že bylo vidět úlomky kostí a šedou mozkovou hmotu – to vše posilovalo dojem, že tu probíhala válka, ve které všichni prohráli. Několik obětí bylo nahých, nebo téměř nahých, s odhalenou kůží pomazanou krví jako starodávní válečníci.

Eva stála a čekala, až odezní první vlna šoku. Málem zapomněla, že ji něco dokáže šokovat. Nakonec se obrátila a bezvýraznýma hnědýma očima vyhledala policistu, který dorazil na místo činu jako první.

„Podejte hlášení.“

Slyšela, jak strážník sípavě oddechuje mezi zuby, a dala mu čas, aby se vzchopil.

„Můj kolega a já jsme měli přestávku a zašli jsme si do bufetu naproti přes ulici. Když jsem vycházel ven, uviděl jsem ženu těsně před třicítkou, jak couvá ze dveří tohohle baru. Ječela. Ječela ještě ve chvíli, kdy jsem k ní doběhl.“

„V kolik to bylo hodin?“

„Pauza nám začala v sedmnáct čtyřicet pět. Myslím, že jsme tam nebyli víc než pět minut, poručíku.“

„Dobře. Pokračujte.“

„Ta žena nedokázala souvisle mluvit, ale ukazovala ke dveřím. Můj kolega se ji pokoušel uklidnit a já jsem se zatím podíval dovnitř.“

Odkašlal si. „Jsem u policie dvacet let, poručíku, ale nic takového jsem ještě neviděl. Všude ležela těla. Někteří byli ještě naživu. Plazili se tady, křičeli a sténali. Ohlásil jsem to na centrále a zavolal jsem zdravotníky. Nešlo zařídit, aby místo činu zůstalo neporušené. Umírali tady lidi.“

„Rozumím.“

„Odnesli jsme jich se zdravotníky asi osm nebo deset – promiňte, poručíku, ale neznám přesné číslo. Všichni na tom byli dost zle. Některé zdravotníci ošetřili hned tady a všechny živé převezli do nemocnice Tribeca. Pak teprve jsme zajistili místo činu. Zdravotníci chodili po celém baru, poručíku. Další těla jsme našli na toaletách i vzadu v kuchyni.“

„Podařilo se vám vyslechnout někoho z těch, kteří přežili?“

„Známe pár jmen. Ti, kteří dokázali mluvit, říkali v podstatě všichni totéž. Snažili se je zabít.“

„Kdo?“

„Všichni.“

„Dobře. Ať sem nechodí nikdo nepovolaný.“ Odvedla ho ke dveřím.

Na ulici zahlédla svou kolegyni. Rozloučila se s Peabodyovou před necelou hodinou – Eva zůstala na ústředí o něco déle, aby dohonila papírování, a právě sjížděla do garáže s tím, že pojede domů, když jí přidělili tenhle případ.

Tentokrát aspoň nezapomněla napsat textovou zprávu Roarkeovi, aby věděl, že jeho manželka dorazí později, než plánovala.

Zase.

Počkala ve dveřích, aby se Peabodyová musela zastavit.

Věděla, že její kolegyně je dobrá, spolehlivá policistka – navzdory růžovým kovbojským botám, duhovým slunečním brýlím a krátkému volnému ohonu. To, co se skrývalo za těmi dveřmi, však šokovalo i Evu, stejně jako zkušeného poldu po dvaceti letech ve službě.

„Skoro jsem to stihla,“ řekla Peabodyová. „Cestou jsem se zastavila na trhu. Napadlo mě, že překvapím McNaba domácí večeří.“ Zvedla malou nákupní tašku. „Ještě že jsem nezačala. Co jsme chytily?“

„Je to ošklivé.“

Peabodyové se z tváře vytratil úsměv. „Jak ošklivé?“

„Modlete se, abyste nikdy neviděla nic horšího. Desítky těl. Posekaných, pořezaných, potlučených, cokoliv vás napadne. Zaizolujte se.“ Eva jí hodila nádobu s Hermetikem z terénní výbavy. „Odložte tu tašku a připravte se na nejhorší. Jestli se budete potřebovat vyzvracet, jděte ven. Už tak je tam plno zvratků a nechci, abyste přidávala ještě svoje. Místo činu je zničené. Zdravotníci a strážníci museli ošetřit a transportovat živé.“

„Budu v pohodě.“

„Začátek záznamu.“ Eva se vrátila dovnitř.

Slyšela, jak za ní Peabodyová přiškrceně lapá po dechu. „Proboha. Kristepane. Kristepane.“

„Jsme na záznamu, Peabodyová.“

„Co se tady sakra stalo? Tolik lidí...“

„To právě musíme zjistit. Venku v policejním autě je svědkyně. Jděte ji vyslechnout.“

„Já to zvládnu, Dallasová.“

„Já vím, že ano.“ Eva mluvila přísně věcným a bezvýrazným tónem. „Vyslechněte ji a povolejte Baxtera, Truehearta, Jenkinsona a Reinekeho. Potřebujeme tady víc rukou i očí. Hrubým odhadem je tu přes osmdesát těl a osm až deset živých v nemocnici. Chci tady Morrise,“ dodala. Morris byl vrchní soudní patolog. „Pozdržte techniky, dokud neprojdeme všechna těla. Najděte majitele a zaměstnance, kteří tady dnes večer nebyli. Pak se vraťte sem a pomozte mi s prohlídkou místa činu.“

„Můžu zůstat s vámi.“ Peabodyová přejela pohledem po místnosti, aby si vyzkoušela, jestli dokáže ovládnout žaludek. „S tímhle nemůžete začít sama.“

„Jedno tělo po druhém. Pusťte se do toho. Pohyb.“

Když Eva osaměla, chvíli zůstala nehybně stát v atmosféře smrti. Její nakrátko ostříhané vlasy zrcadlily zlatě hnědý odstín očí a dlouhá ústa měla pevně sevřená. Dopřávala si krátkou chviličku, aby přehradila cestu lítosti a hrůze, jež se v ní draly na povrch.

Ti, nad nimiž stála, potřebovali víc než lítost a něco lepšího než hrůzu.

„Poručík Eva Dallasová,“ začala. „Vizuálním odhadem je tady víc než osmdesát obětí s četnými a různorodými zraněními. Muži i ženy různé barvy pleti, neznámé věkové rozpětí. Místo činu narušili zdravotníci při ošetřování a odnášení těch, kteří přežili. Mrtvá těla i přežívající objevila policie přibližně v sedmnáct padesát.“ Shýbla se a otevřela terénní výbavu.

„První obětí je muž,“ pokračovala. „S četnými zraněními v obličeji a na hlavě, od mělčích po hluboké škrábance na obličeji, krku, rukách, pažích a břiše.“ Přitiskla prsty oběti ke snímači otisků. „Totožnost: Joseph Cattery, míšenec, věk třicet osm. Ženatý, dvě děti mužského a ženského pohlaví. Bydliště v Brooklynu. Zaměstnán jako asistent ředitele marketingu u Stevensona a Reeda. To je dva bloky odtud. Zastavil ses na drink, Joe? Má pod nehty kůži.“ Eva odebrala malý vzorek a zapečetila ho. „Na prstě zlatý snubní prsten, zlatý náramkový počítač. Zdobená peněženka s kreditkami, hotovostí, průkazem totožnosti. Elektronické karty, kapesní videofon.“

Po uložení všech předmětů do označených sáčků Eva zaměřila svou pozornost na tělo.

Odhrnula mu roztržený horní ret. „Vylomené zuby. Schytal tvrdou ránu do obličeje. Zabil ho ale pravděpodobně úder do hlavy. Příčinu smrti potvrdí patolog.“ Vytáhla další část výbavy. „Čas smrti sedmnáct čtyřicet pět. Pět minut před příchodem policie.“

Pět minut? pomyslela si. Pět minut před tím, než dveře baru otevřel policista. Jak to bylo pravděpodobné?

K tomu, aby se dostala k dalšímu tělu, stačilo udělat půlkrok stranou. „Druhá oběť,“ řekla.

Ohledala pět dalších, než se vrátila Peabodyová.

„Tým je na cestě,“ oznámila Evě vyrovnaným hlasem. „Vyslechla jsem svědkyni. Prý se tu měla setkat se dvěma kamarádkami a opozdila se. Zdržela se v práci. Mluvila s jednou z nich, nějakou Gwen Talbertovou, kolem půl šesté. Ověřila jsem to na jejím videofonu. Všechno bylo v pořádku. Dorazila sem přibližně o dvacet minut později a našla tuhle spoušť. Když otevřela dveře, už bylo po všem, Dallasová. Zhrozila se, vypotácela se zpátky na ulici a křičela, dokud k ní nedoběhli strážníci Franks a Riley.“

„Gwenneth Talbertová, třetí oběť. Zlomená paže. Vypadá to, jako kdyby na ni někdo šlápl. A podříznuté hrdlo.“

„Jak se to mohlo stát za dvacet minut? Ještě za míň. Jak někdo mohl zaútočit na všechny hosty v baru a tak rychle je zmasakrovat?“

Eva se zvedla. „Rozhlédněte se, Peabodyová. Prozkoumala jsem přes pět obětí a podle mě byly všechny zabity příležitostnou zbraní. Střepem skla, lahví od alkoholu, kuchyňským nožem, holýma rukama. Támhle je chlápek, kterému z levého oka trčí vidlička, a žena, co pořád drží zkrvavenou zlomenou nohu od stolu, kterou podle všeho ubila muže vedle sebe.“

„Ale...“

Někdy je pravdivé to nejjednodušší vysvětlení, ať už je jakkoliv hrozné.

„Válejí se tady kufříky, kabelky, šperky a peníze. Za barem je pořád spousta kvalitního pití. Že by tu udělala razii nějaká parta feťáků? Ti by nestihli zmizet do dvaceti minut a vzali by cennosti, aby si nakoupili další drogy. Gang zabíjející pro potěšení nebo kvůli adrenalinu? Ti by zamkli dveře, a až by všechny pobili, udělali by si tady večírek. Navíc by to chtělo pořádně velký gang, aby zmasakroval přes osmdesát lidí a deset dalších zranil. Nikdo neutekl, neschoval se, nedostal se k videofonu a nezavolal o pomoc?“ Eva zavrtěla hlavou. „Když někomu způsobíte taková zranění, jste celá od krve a všeho možného. Franks má zkrvavenou uniformu, boty i ruce, a to jenom pomáhal zdravotníkům.“

Zahleděla se do ohromených očí své kolegyně. „Tyhle oběti se zabily navzájem, Peabodyová. Válčili a všichni prohráli.“

„Ale... jak? Proč?“

„Nevím.“ Nicméně byla pevně odhodlaná to zjistit. „Potřebujeme toxikologický rozbor každé oběti. Všeho, co požívali. Chci, aby technici prošli každý čtvereční centimetr. Něco bylo v jídle nebo v pití. Možná si někdo pohrál s nějakou potravinou. Musíme to prověřit.“

„Všichni by nejedli ani nepili totéž.“

„Možná ne všichni, ale mohlo jich být dost na to, aby to stačilo. Nebo někdo upravil víc než jeden produkt. Začneme s oběťmi – totožnost, příčina smrti, čas smrti, vzájemné vztahy. Bydliště, pracoviště. A projdeme místo činu – každou sklenici, láhev, talíř, chladničky, AutoChefy, gril, zkrátka všechno odvezeme do laborky nebo přesuneme laboratoř rovnou sem. Zkontrolujeme větrání, vodu, čisticí prostředky.“

„Jestli to způsobilo něco takového, mohlo by to být pořád tady. Jste tady už dost dlouho.“

„Jo, taky mě to napadlo, po prvních dvou tělech. Zavolala jsem do nemocnice a promluvila si se zdravotníky, kteří ošetřovali raněné. Jsou v pohodě. Ať se tady stalo cokoliv, stalo se to rychle. Během těch dvaceti minut. Nejpravděpodobnější je požití,“ uvažovala. „I kdyby to ovlivnilo jen polovinu z nich, mohli ostatní zaskočit.“ Eva se podívala na svoje zaizolované ruce potřísněné tuhnoucí krví. „Nelíbí se mi to, ale je to první teorie. Teď budeme pokračovat s těly.“

Vtom se otevřely dveře a Eva v nich spatřila Morrise.

Vzhledem k tomu, že měl na sobě hedvábnou košili barvy zralých švestek místo jednoho z obvyklých kvalitních obleků, Eva předpokládala, že ho zastihli mimo službu. Vlasy měl stažené do dlouhého ohonu, takže o to víc vynikl jeho přitažlivý hranatý obličej. Eva viděla, jak jeho černé oči těkají po místnosti a na okamžik se v nich zračí šok a soucit.

„Dneska sis toho u mě objednala hodně.“

„Objednávku zařizoval někdo jiný,“ odpověděla Eva. „Teď...“ Zarazila se, když za Morrisem vstoupil Roarke.

Pořád měl na sobě oblek, který si bral ráno v ložnici: jednolitě černý, jenž se dokonale hodil k jeho vysoké, štíhlé postavě. Husté černé vlasy mu dosahovaly k ramenům a byly lehce rozcuchané, jako kdyby si s nimi pohrával vítr.

Zatímco Morrisova tvář byla zajímavá a zvláštně sexy, ta Roarkeova byla... prostě Roarkeova. Neuvěřitelně krásná, jako vytesaná silnou rukou nějakého šikovného boha a ještě vylepšená zářivě modrýma očima.

Oba muži zůstali chvíli stát vedle sebe a Eva postřehla, jak po Roarkeově obličeji přelétá stejný výraz šoku a lítosti, následovaný chladným, smrtícím vztekem.

Pak se jeho oči střetly s jejíma a Roarke řekl: „Poručíku.“ I když v něm vřela zlost, už z tohoto jediného slova prosvítala irská zpěvnost.

Eva mu vykročila naproti, ne aby se s ním přivítala, ale aby mu zaclonila výhled – byla to marná snaha a Roarke už v životě viděl mnoho hrůz, Eva ale vedla vyšetřování a tohle nebylo místo pro žádného civilistu ani manžela.

„Tady nesmíš být.“

„Ale smím,“ nesouhlasil. „Patří mi to tu.“

To ji mělo napadnout. Roarke vlastnil většinu světa a polovinu okolního vesmíru. Eva se beze slova ohlédla na Peabodyovou.

„Pardon. Zapomněla jsem vám říct, že když jsem hledala majitele, narazila jsem na Roarkea.“

„Budu si s tebou muset promluvit, Roarkeu, ale nejdřív potřebuju Morrise. Ty můžeš počkat venku.“

Jeho oči zaplály chladnou zuřivostí. „Nebudu čekat venku.“

Bohužel mu rozuměla. Za dva a půl roku, které spolu strávili, ji naučil chápat víc věcí, než si jako policistka občas přála. Bojovala s nutkáním dotknout se ho – což by bylo zatraceně neprofesionální – a ztišila hlas.

„Podívej, tohle je šeredná polízanice.“

„To vidím.“

„Potřebuju, aby ses držel stranou.“

„Poslechnu tě.“ Roarke zjevně nepovažoval dotyky za neprofesionální, protože ji vzal za ruku a stiskl ji, i když ji Eva měla od krve. „Ale nebudu čekat venku, zatímco se brodíš touhle noční můrou, navíc v mém podniku.“

„Moment.“ Eva se obrátila k Morrisovi. „Označila jsem oběti číselně, aspoň ty, které jsem zatím prohlédla a u kterých jsem zjistila totožnost. Můžeš začít jedničkou. Hned budu u tebe.“

„Jistě.“

„Každou chvíli sem dorazí další detektivové, takže nás bude na ohledávání místa činu a výslechy svědků víc.“

„V tom případě hned začnu.“

„Odkážu tě na Peabodyovou,“ řekla Eva Roarkeovi. „Můžeš s ní projít zabezpečení, než dorazí elektronikáři.“

„Rovnou ti řeknu, že tady nejsou žádné kamery. Když lidi chodí na drink do baru, nechtějí, aby je někdo sledoval.“

Ne, pomyslel si, chtějí soukromí, uvolnit se a třeba si i s někým popovídat. Nestojí o obrazový záznam. Nečekají, že zemřou v záplavě krve.

„U vchodu je standardní zabezpečení,“ pokračoval, „a standardně to tady zabezpečujeme i po zavírací době. Ve vnitřních prostorách ale nenajdeš žádné záznamové zařízení, které by ti ukázalo, co se tady stalo a jak.“

To Eva předpokládala, protože si tu nevšimla žádných kamer. Promnula si oči. „Potřebujeme seznam zaměstnanců a jejich rozpis.“

„Mám ho u sebe. Jakmile jsem dostal zprávu, pochopil jsem, že ho budeš chtít.“ Znovu se rozhlédl, jako kdyby pořád nedokázal pochopit, že to, na co se dívá, je reálné.

„Koupil jsem to tady teprve před pár měsíci, ale moc jsem ten podnik neměnil. Běží – běžel docela hladce, pokud vím. Než bude po všem, zjistím víc.“

„Dobře. Pověz Peabodyové všechno, co víš. Musím se věnovat Morrisovi.“

„Evo.“ Znovu ji vzal za ruku, a když se na ni tentokrát podíval, v jeho očích se místo vzteku zračil jen nekonečný zármutek. „Dej mi nějaký úkol, proboha. Zaměstnej mě nějak. Neznám tyhle lidi o nic víc než ty, dokonce ani ty, kteří pro mě pracovali, ale potřebuju něco dělat.“

„Jdi za Peabodyovou,“ řekla. „Začni s videofony obětí. Podívej se, jestli se někdo nespojil s vnějším světem poté, co to tady propuklo. Známe čas. Zjisti, jestli neexistuje nějaké video nebo audio z těch dvaceti minut.“

„Dvacet minut? Tohle se stalo za ubohých dvacet minut?“

„Nanejvýš. Ve skutečnosti to bylo míň. Jakmile dorazí elektronikáři, pošli Peabodyovou za mnou. Můžeš spolupracovat s nimi. Já musím pokračovat.“

Ve chvíli, kdy se otáčela k Morrisovi, vkročili dovnitř Jenkinson a Reineke. Eva je rychle seznámila se situací a pak i Baxtera s Trueheartem, kteří dorazili chvíli nato.

Než se dostala k Morrisovi, prohlížel už třetí oběť.

„Musím je převézt k nám, Dallasová. Jsou tady obranná zranění, útočná zranění, různé kombinace obou a taky různé příčiny smrti. Smrt zřejmě ve všech případech nastala v rozmezí několika minut.“

„Seběhlo se to rychle. Do dvaceti minut. Jedna z obětí mluvila se svědkyní, která měla zpoždění, a všechno bylo v pohodě. Svědkyně dorazila zhruba o dvacet minut později a našla tohle.“

„Ta zranění si způsobili navzájem. Z toho, co jsem zatím viděl, se zdá, že útočili jeden na druhého.“

„Souhlasím. Nějaký nový druh jedu, halucinogen, nějaká zatracená nová droga, která podněcuje vztek. V pití? V jídle? Ve ventilaci? Je tu přes osmdesát mrtvých, Morrisi, a hrstka těch, kteří přežili – aspoň zatím – v nemocnici.“

„Použili, co jim padlo do ruky – střepy, vidličky, nože, nábytek, holé ruce.“

„Dole na toaletách jsou další. I vzadu v kuchyni, takže se to neomezilo jen na tenhle prostor. Ale nic nenaznačuje, že někdo unikl mimo bar. Žádný náznak násilí někde venku.“

„Považuj to za štěstí. Jakmile prohlédnu těla, nechám je transportovat a maximálně urychlíme toxikologické vyšetření.“

„Až tady skončím a promluvím si se zraněnými, budu u sebe.“

„Všechny nás čeká dlouhá noc.“

„A média z toho budou mít druhé Vánoce. Vyhlásím práci v důvěrném režimu, ale tohle se brzy proflákne a já doufám, že tou dobou už budeme znát nějaké odpovědi.“

Zvedla se.

Příliš mnoho lidí, pomyslela si. Příliš mnoho mrtvých a příliš mnoho policistů na jednom místě. Věřila svému týmu, ale i tak: při takovém mumraji se snadno udělá chyba.

Viděla, jak Feeney, kapitán z oddělení elektronické detekce a její bývalý kolega se zrzavými vlasy, jež mu trčely jako hřebíky do všech směrů kolem obličeje připomínajícího zpráskaného psa, hovoří s Roarkem. Mohla se spolehnout, že najdou vše, co se najít dá.

Vykročila ze schodů ve chvíli, kdy proti ní stoupal McNab – elektronikářské eso a životní láska Peabodyové. Jeho zářivě modré kalhoty s napěchovanými kapsami pobitými stříbrnými cvočky tvořily příkrý kontrast k okolní hrůze. V uchu se mu houpal snad milion lesklých kroužků, ale jeho pohledná tvář měla věcný, profesionální výraz.

„Něco mám.“ Zvedl zapečetěný pytlík s videofonem. V druhé ruce se mu houpalo několik podobných sáčků. „Patřil oběti dole na dámských toaletách. Trueheart zjistil totožnost – Wendy McMahonová, věk dvacet tři.“

„Volala z toho videofonu?“

„Jo. V sedmnáct třicet dva se spojila se svou sestrou a začala jí vykládat o chlápkovi, kterého potkala nahoře – o nějakém Chipovi. Prvních třicet vteřin byla celá rozesmátá a veselá. Pak si postěžovala, že na ni jde silná bolest hlavy, a v sedmnáct třicet tři už na sestru vrčela a nadávala jí do děvek. Sestra jí to položila, ale ona pokračovala. Mluvila jako šílenec, Dallasová, a když dolů sešla další žena, je slyšet, jak se perou. McMahonová upustila videofon a občas se dá zahlédnout kousek jejich rvačky. Tu druhou jsem dole mrtvou neviděl, takže buď zabila McMahonovou a přesunula se dál, nebo utekla. Záznam videofonu končí po třiceti vteřinách bez spojení – to je obvyklé.“

Dvanáct minut, pomyslela si Eva. Dvanáct minut od prvních známek potíží ke smrti první oběti.

„Chci ten videofon a všechny podobné převézt na ústředí.“

„Mám dva další. Sestavíme z nich ucelenější záznam, abyste ho nemusela sledovat na jednotlivých přístrojích. Nezabere to dlouho a ušetří vám to čas. Musíme ale projít desítky přístrojů.“

„Lovu zdar.“

Eva překročila tělo u úpatí schodů – všimla si, že oběť už je označená. Tady dole pracoval Trueheart. Eva si dokázala představit, že ho Baxter poslal sem, aby se mladík nemusel vyrovnávat s hlavním náporem hrůzy.

Vrátila se nahoru a vyhledala Roarkea. „Zůstaň u elektronikářů.“

„Sem tam nacházíme na videofonech útržky toho, co se tu dělo.“

„McNab mi to říkal. Až si promluvím s těmi, kteří přežili, budu na ústředí. Můj tým to tady může dokončit. Prozatím ti to tady zavřeme, Roarkeu.“

„Rozumím.“

„Peabodyová!“ zavolala Eva. „Pojďte se mnou. Vy ostatní, identifikujte a zabalte všechny oběti. Sbalte i všechny videofony, zbraně a osobní předměty. Baxtere, dohlédni na to, ať mám na stole co nejdřív seznam mrtvých. Ještě dnes večer musíme informovat příbuzné. Chci disky z bezpečnostního systému u dveří. Jenkinsone, rozšiřte pátrání na okolní čtyři bloky. Morrisi, pošlete šaty všech obětí do laboratoře a požádejte o rozbor. Veškeré potraviny i nápoje musí být otestovány a označeny jako potenciálně nebezpečné.“

Na okamžik se odmlčela a rozhlédla se. Ano, mohla jim všem věřit. „Porada vyšetřovacího týmu proběhne na centrále,“ podívala se na hodinky, „ve dvacet dva třicet. Pracujeme v režimu důvěrné, takže si nepouštějte pusu na špacír. Považujte se za přidělené k tomuhle případu, dokud vám neřeknu jinak.“

Naposledy se podívala na Roarkea a vyšla na chladnoucí vzduch do požehnaného řevu města.

„Jedeme do nemocnice,“ řekla Peabodyové. „Uvidíme, jestli s námi některý z raněných bude schopen mluvit. Řídíte vy.“

Sedla si na místo spolujezdce a zhluboka se nadechla. Pak vytáhla komunikátor a spojila se se svým velitelem.

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

1