DANIEL J. DANČÍK

* * * * * * *

Upír

zo Smolenického zámku

Ukážka z elektronickej knihy

2014

Akákoľvek podoba so skutočnosťou je celkom náhodná.

Všetky zobrazené postavy a udalosti sú fiktívne.

Autor by sa chcel poďakovať všetkým, ktorí mu pomohli s prácou na knihe,

najmä svojim rodičom a starým rodičom z otcovej strany.

,,Je to oblasť, v ktorej sú bezmocní aj najbystrejší a najskúsenejší detektívi.“

sir Arthur Conan Doyle - Pes baskervillský

jeseň roku 2007

PRVÁ ČASŤ

- S  I  N  C  I  L  E  R  Y -

PRVÁ KAPITOLA

(sobota, 24. novembra, 9:30 dopoludnie)

V ten deň, čo sa to všetko začalo, som stál pri okne vo svojej pracovni na Nemčíkovej 1 a zamyslene ním pozeral von.

Vonku pofukoval vietor a rozháňal napadané lístie do menších vzdušných vírov, z ktorých potom klesalo pomaly späť k zemi. Ponad väčší zalesnený kopec sa vznášali slabé hmlisté opary.

Práve som dočítal najnovšiu poštu na Gmaili. Skladala sa z dvoch správ – prvá bola od môjho nakladateľa a druhá poslaná v ten deň nadránom z pre mňa neznámej mailovej adresy christopherweindinger@gmail.com. Znela takto:

,,Christopher Weindinger... Christopher Weindinger...“ mrmlal som si popod nos, keď som teraz stál pri okne a pokúšal sa spomenúť si, kde som len toto meno mohol počuť, lebo mi bolo akosi povedomé. A potom už som si spomenul.

Christopher Weindinger s Heinrichom Weindingerom, svojím bratom, tvorili spolu identické dvojčatá, pričom obaja boli zároveň tými najúspešnejšími súčasnými hercami slovenskej kinematografie.

Čo-to som o nich vedel v spojitosti s niektorými filmami, o ktorých som voľakde niečo čítal. Aj keď si boli postavami úplne rovnakí, každý z nich bol povahovo iný.

Christopher Weindinger viedol nákladný spoločenský život, mal obrovskú vilu pod Kolibou, bol dvakrát ženatý a dvakrát rozvedený kvôli pletkám s inými ženami – najnovšie chodil medzi smotánku s mladou okázalou kráskou neistej povesti.

Heinrich Weindinger bol bratovým úplným opakom – tichý, nenápadný, peniaze nikdy neutrácal, nebol ani raz ženatý a nemal dosiaľ ani žiadnu hlbšiu citovú známosť s druhým pohlavím.

Faktom ale zostávalo, že Christopher bol v posledných rokoch obsadzovaný do filmov častejšie než jeho brat a to zrejme kvôli tomu, že bol pre divákov, medzi ktorými výrazne prevládalo ženského pohlavie, omnoho atraktívnejší.

Dlhšie som váhal.

,,Ísť, či neísť – kto mi odpovie?“ pýtal som sa sám v duchu, vyklopkávajúc prstami o okennú parapetu.

Nevedel som, čo mám urobiť, vedel som ale, že ak ma niekto naliehavo žiada o pomoc, tak to nie je bez príčiny...

,,Idem!“ zvolal som nahlas, keď som sa zrazu rozhodol a okamžite aj to jedno slovo napísal ako odpoveď.

Vzápätí už som sa odhlásil z Gmailu, zavrel internet, vypol počítač a odišiel do spálne.

Obliekol som si tam tmavý oblek a nato si zbalil veci do ruksaku. Vrátil som sa s ním do pracovne, zobral zápisník s vloženou ceruzkou, malú vreckovú lupu, služobnú pištoľ v puzdre aj s nábojmi a odišiel na chodbu, kde som si nasadil kožené topánky, zobral kľúče a vyšiel z bytu na schodište.

Zišiel som potom dve poschodia a ocitol sa vonku na parkovisku, kde som podišiel k svojmu čiernemu mercedesu, otvoril dvere, hodil ruksak na sedadlo vedľa, sadol si sám dnu, nato zapol motor a následne vyrazil – smer Smolenický zámok.

DRUHÁ KAPITOLA

(sobota, 24. novembra, 10:45 dopoludnie)

Išiel som s autom cestou č. 502.

Predo mnou sa vľavo nad lesom týčil Smolenický zámok so svojou veľkou a vysokou vežou. Ďalej pod zámkom pri okraji s lesom Smolenického krasu, ktorý je časťou Malých Karpát, ležali Smolenice. Napravo boli poorané polia.

Vošiel som do Smoleníc. Prešiel som po hlavnej ceste, nazvanej Ulica Slovenského národného povstania, Smolenice a na konci zabočil doľava na príjazdovú cestu vedúcu k zámku – ako o tom informovala značka pred touto odbočkou.

Vzápätí som uvidel na ľavej strane neskororenesančný kostol Narodenia Panny Márie z roku 1642, za ktorým ležal miestny cintorín. Kútikom oka som zachytil, že pri kostole parkovali dve policajné vozidlá. Vtedy ešte som tomu vôbec nevenoval pozornosť, ale neskôr som si na to pri príležitosti, ktorá sa udiala v ten deň, spomenul. Cesta k zámku, inak tiež Zámocká cesta, sa potom ďalej vinula lesom.

Les bol hustý. Stromy boli skoro úplne nahé, akurát zopár z nich malo na koncoch konárov niekoľko oschnutých listov.

Po zákrute doprava viedla cesta po lúke, ktorá je tiež súčasťou rozľahlého zámockého parku a vtedy sa objavil samotný zámok v celej svojej impozantnej kráse.

Po ďalšej zákrute som už zatáčal smerom k hlavnej bráne Smolenického zámku ležiacej medzi dvoma oválnými baštami a vošiel do vnútra na vnútorné nádvorie.

Na chvíľu som zastal, aby som sa zorientoval a zabočil doľava na dolné nádvorie, kde som videl parkovať automobily. Zaparkoval som medzi dva z nich a vypol bežiaci motor. Vystúpil som von, zobral ruksak, prehodil si ho na chrbát, zavrel dvere a zamkol mercedes. S pohľadom stále upretým smerom k Smolenickému zámku som kráčal k hlavnej budove.

Vyšiel som po schodoch na terasu a došiel som na koniec, zahol vpravo, vystúpil ďalšími schodmi k hornému nádvoriu a pobral sa popri ľavom krídle budovy, až som sa zastavil v blízkosti veľkých dvojkrídlových okovaných dverí.

Stlačil som na dverách masívnu kľučku, potlačil ich – pritom veľmi ťahavo zavŕzgali – a ocitol sa vo vstupnej hale. Hneď vpravo bola recepcia so ženou sediacou za pultom. Vzhliadla ku mne a pozrela na mňa s nemou otázkou v očiach, ktorá znela: ,,Prosím? Čo si prajete pane? Počúvam.“.

,,Dobrý deň, moje meno je Sincilery, Severín Sincilery. Som očakávaný,“ predstavil som sa a oprel sa o pult.

Recepčná slabo pokývala súhlasne hlavou a povedala:

,,Áno, pán Christopher Weindinger spomínal, že prídete. Nasledujte ma prosím.“

Kráčali sme spolu doprava, prešli sme päťbokú miestnosť, čiže prízemie hlavnej veže, k točitým kamenným schodom  a vyšli nimi na prvé poschodie pravého krídla budovy zámku. Pokračovali sme chodbou pri dvoch pootvorených dverách, za ktorými som uvidel bar a hlavnú jedáleň. O chvíľu sme museli zahnúť zas doľava. V tejto časti sa nachádzali niektoré zámocké apartmány a na každých dverách tu visela ceduľka s menami členov filmového štábu, ktorým teraz dočasne patrili.

Ako som sa neskôr dozvedel, na zámku boli ubytovaní hlavní herci a členovia štábu – ostatní boli ubytovaní v menšom hoteli v Smoleniciach.

Nakoniec sme zastali pri dverách, na ktorých visela ceduľka s mojím menom. Recepčná ich odomkla a pokynula smerom dovnútra so slovami:

,,Pán Sincilery, váš apartmán.“

Vošiel som, zložil ruksak vedľa nočného stolíka pri posteli a povrchne preletel pohľadom po izbe zariadenej v duchu konca sedemdesiatych rokov. Asi sa to tu od čias, čo zámok naposledy prestavali, priveľmi nezmenilo.

,,Chcel by som sa stretnúť s Christopherom Weindingerom. Mohli by ste ma prosím teda k nemu nechať niekým zaviesť?“ prerušil som mlčanie a obrátil sa k recepčnej, lebo chcel som sa ihneď pustiť do práce, čo ma sem priviedla.

,,Bohužiaľ nie, odkazoval mi, že túto noc veľmi zle spal, preto oddychuje a nikto že ho nemá rušiť. Tiež však odkázal, že na obed príde a po ňom sa vraj s vami v súkromí porozpráva. Pokiaľ je to všetko..., musím sa už vrátiť.“

,,Isteže, samozrejme.“ odvetil som rýchlo, aj keď ma štvalo, že to dopadlo presne tak, ako som nechcel.

Recepčná prikývla hlavou. Pred odchodom ma ešte poučila:

,,Obedy sa dávajú po druhej.“

Do päť minút som sa vybalil, a potom chvíľu premýšľal, ako využiť čas, čo zostával do obeda – viac než dve hodiny. Tak som sa rozhodol, že sa prejdem po zámku.

Zamkol som dvere izby – kľúč nechala oná recepčná zastrčený vo dverách – a pobral sa nenáhlivo chodbou naspäť smerom ku schodišťu. Na tomto mieste by sa aj hodilo niekoľko slov o histórii Smolenického zámku, preto ju tu teraz v stručnosti podávam.

Smolenický zámok stojí na pôvodných základoch stredovekého hradu z 15. storočia – prvou písomnou zmienkou je listina napísaná v roku 1457. Bol postavený ako posledný zo strážnych hradov v malokarpatskom priesmyku proti nájazdom českých husitov. Vystriedal niekoľko majiteľov až nakoniec v roku 1777 prešiel do vlastníctva jedného z  najstarších a najvýznamnejších uhorských šľachtických rodov, Pálffyovcov. Počas napoleonských vojen hrad vyhorel a zmenil sa na ruinu. Prvotné opravy a prestavba hradu na zámok do dnešnej podoby sa začali robiť až v roku 1887. Ponechalo sa vonkajšie opevnenie s baštami a hradbami. V roku 1911 sa zahájila výstavba hlavnej budovy zloženej z ľavého a pravého krídla, medzi ktorými bola hlavná veža. Počas 1. svetovej vojny sa práce na zámku zo závažných príčin museli úplne pozastaviť. Po skončení vojny sa pokračovalo až takmer do smrti posledného z majiteľov. Po 2. svetovej vojne pripadol Slovenskej národnej rade – najvyššiemu orgánu štátnej moci na území Slovenska – a tá si ho zvolila za svoje letné sídlo. Zámok nechala ďalej dostavať a 26. júna 1953 ho venovala zase Slovenskej akadémii vied pri príležitosti jej založenia. Odvtedy je významným miestom stretnutí so zahraničnými vedcami – verejnosti bol sprístupnený iba čiastočne, avšak využíva sa napríklad na natáčanie rôznych slovenských filmov.

Prešiel som vežou do ľavého krídla.

V tejto časti sa nachádzal Modrý salón a Červený salón spolu s knižnicou, dvoma apartmánmi a na konci chodby sa nachádzala ešte Zlatá izba, na dverách ktorej visela ceduľka:

Vpravo viedli menšie točité schody na druhé poschodie k ďalším apartmánom.

Vrátil som sa späť ku schodišťu vo veži a vyšiel ním až celkom hore na vyhliadku veže zastrešenej špicatou strechou v tvare čarodejníckeho klobúka, pokrytej zeleným plechom.

Chvíľu som tam pobudol a díval sa pritom na všetky strany. Mal som odtiaľ úchvatný výhľad – či som totiž pozeral tým či druhým smerom, panoráma bola zovšadiaľ rozmanitá a krásna.

Keď už som sa vynadíval, zišiel som schodmi zas nadol, prešiel popri recepcii a vyšiel bránou na vnútorné nádvorie.

Zamýšľal som, že sa pôjdem prejsť do parku, ako som ale kráčal po mierne sa zvažujúcom chodníku ku hlavnej bráne, z pravej strany zaznelo zvolanie:

,,Pán Sincilery?“

Zastavil som a pritom vrhol pohľad smerom, odkiaľ prišlo.

Od parkoviska kráčal ku mne akýsi muž nižšej postavy. Počkal som naň, a keď ku mne podišiel, osobne sa predstavil:

,,Dobrý deň, som režisér Filip Bavlš. A vy budete zrejme...“

,,Severín Sincilery,“ odvetil som zaňho.

TRETIA KAPITOLA

(sobota, 24. novembra, 13:30 popoludnie)

I.

,,Veľmi rád vás poznávam. Weindinger nás pri raňajkách informoval, že prídete, vaše meno vyvolalo trochu rozruch,“ hovoril Bavlš, keď sme si potriasli aj rukami.

,,Zrejme ste si práve prezerali zámok, že mám pravdu?“ pokračoval, kým sme schádzali k dolnému nádvoriu.

,,Áno, prezeral,“ prikývol som. ,,A čo vy? Ako to ide s natáčaním vášho nového filmu?“

,,Ide to náhodou veľmi dobre. Tak to aspoň naoko vnímam. Lenže podvedome akosi cítim, že nie je niečo v poriadku. Viete,“ na chvíľu sa odmlčal a hľadal vhodné slová, ,,nemáme žiadne problémy s filmovaním – či v našom štábe alebo so samotnými obyvateľmi Smoleníc a aj počasie je priaznivé. Napríklad včera sme natáčali scénu na ulici Pod Molpírom. Obyvatelia domov sa mohli prizerať a my sme zas mohli natáčať. Všetko prebiehalo maximálne hladko. Ja ale za posledných niekoľkých hodín zreteľne pociťujem nepokoj – nemám poňatia prečo, jednoducho ho ale mám.“

Toto bolo teda dosť zaujímavé, lebo bolo možné, že to malo súvislosť so záležitosťou, kvôli ktorej som sem pricestoval. A blízka budúcnosť, len o pár hodín neskôr, skutočne ukázala, že tomu tak aj bolo.

,,Ale niečo ten pocit vyvolať muselo,“ namietol som potom.

,,To je mi jasné, lenže čo je to to niečo?“ odvetil mi Bavlš.

,,Tak odkedy máte ten pocit?“ skúšal som na to ísť inakšie.

,,Odkedy, hm, počkajte... Prišli sme sem v pondelok..., myslím, že... – moment, moment! Tak už to mám! Ale... ale..., ale veď..., to – to nebolo možné!“

Bavlš úplne zarazený zastal a pokýval neveriaco hlavou.

,,Na čo ste si to spomenuli?“ spýtal som sa ho zas ja rýchlo a so zatajeným dychom čakal na odpoveď.

,,Viete,“ začal trochu neisto, pričom znovu vykročil ďalej, ,,prihodilo sa to síce včera, ale ja už som na to celkom zabudol. Stalo sa to takto:

Som fajčiar, dlhší čas sa už však snažím s cigaretami natrvalo skoncovať, lenže je to ťažké, náročné na organizmus. Postupne sa pokúšam denne fajčiť stále menej a menej cigariet. Svoje najťažšie krízy mám, keď zamýšľam navečer zaspať. Vtedy je to teda fakt hrozné. Nepokojne sa prevaľujete na posteli, trasiete, pritom vám začne vyrážať pot na čele, po tele, takže máte prepotené celé pyžamo, vankúš, paplón, plachtu a vy skrátka nie a nie zaspať. A včera večer som bol na tom asi takto nejako.

Strašne som bol unavený a nemohol som zas zaspať. Nakoniec som nevydržal, obliekol si župan, zobral si cigarety aj krabičku zápaliek a vybral som sa von. Práve si spomínam, že keď som si dával župan, tak som sa pozrel na hodinky – ukazovali práve jedenásť hodín.“

Bavlš sa odmlčal, aby znovu nabral dych a pokračoval:

,,Šiel som na terasu. Tam som si vybral zo škatuľky cigaretu a vzápätí si ju pripálil.

Pomaly som kráčal terasou ďalej a poťahoval z cigarety. Vonku bolo ticho, pričom som nikoho nevidel ani nestretol. Keď som došiel až na koniec terasy, chvíľu som tam postál a párkrát potiahol z cigarety. Následne som sa zas otočil a chcel kráčať späť. A vtedy som ju tam zazrel.

Vo svite mesiaca, ktorý sa práve vynoril spoza oblakov zatiahnutej oblohy, bolo vidieť postavu muža, ktorý liezol po bočnom múre ľavého krídla budovy k otvorenému oknu – k oknu Zlatej izby!“

II.

Zarazene som zastal.

Zlatá izba bola niečo cez desať metrov nad zadnou terasou. V múre až po ňu neboli okná a takisto žiadna rímsa alebo podobné architektonické prvky, o ktoré by sa človek snáď mohol zachytiť rukami a nohami, nie to ešte po nich liezť!

,,Pán Sincilery...?“ oslovil ma Bavlš a nechal vo vzduchu visieť nedokončenú otázku.

,,Ééé – áno?“ zareagoval som pomaly a neveľmi duchaplne, s myšlienkami ešte stále inde.

,,Nemáte ma dúfam za blázna,“ povedal Bavlš zamračene.

,,Ach nie, to nie, niečo som čakal, toto ma však zaskočilo. Ale nechápem,“ dodával som, ,,ako ste na to mohli zabudnúť.“

,,No to áno, zdá sa to nepravdepodobné, lenže ja som tú príhodu ešte celú nedopovedal.

Viete, v okamihu, v ktorom som zazrel toho lezúceho muža, ma niekto zozadu zvolaním oslovil a tak som sa ihneď obzrel. Schodmi od parkoviska vybehol na terasu náhlivo pán Hyl – pán Evan Hyl, kameraman.

V rovnakom momente som na to, čo som predtým zazrel, okamžite zabudol, vymazalo sa mi to z pamäti, úplne doslova. Medzi zazretím toho muža a náhlym zvolaním pána Hyla, prešiel veľmi krátky okamih, ktorý akoby pre mňa neexistoval. Zostal iba niekde hlboko v podvedomí a preto mám odvtedy pocit neistoty. Trvalo to krátky zlomok sekundy. Nemohol som viac zaregistrovať a ani môj mozog nemohol viac spracovať,“ vysvetľoval Bavlš, zapájajúc do toho živo mimiku a gestá. ,,Rozumiete mi, čo hovorím?“

Prikývol som a zároveň rukou naznačil, nech pokračuje.

,,Ako už som predtým hovoril, keď na mňa zavolal pán Hyl, okamžite som sa za ním otočil. Podišiel ku mne – vlastne nie, bolo to hneď nato, čo ma oslovil – a spýtal sa, či nezájdem na menšiu párty, ktorá sa konala v suteréne terasy. Odmietol som, pretože som sa nechcel vmiešavať do oslavy, ktorú si spolu usporiadali niektorí členovia štábu, ale pán Hyl sa nedal odbiť. Nejakú chvíľu ma tam prehováral až som nakoniec súhlasil, pretože bolo trápne, nechávať sa doprosovať.

Šli sme spoločne do suterénu a spomínam si, že pán Hyl poznamenal cestou niečo, na čom sme sa obaja dobre zasmiali. A vtom už sme sa ocitli medzi ostatnými účastníkmi párty.

Ja som žúroval asi do jednej. Následne som sa vrátil zas do svojej izby, vyzliekol si župan, ľahol do postele a hneď zaspal. Len čo som však ráno precitol, ma zrazu prepadla tá neistota. Dlhšie som uvažoval, čím by to mohlo byť, ale doteraz som nemohol na to prísť.“

Tu sa opäť odmlčal a ja som sa zamyslel.

Všetko čo povedal, musela byť pravda, lebo to do seba logicky zapadalo, nemohol si to celé vymyslieť.

Nespavosť kvôli závislosti na cigaretách, prechádzanie sa po terase, krátke zazretie šplhajúcej sa postavy, následné oslovenie, veselý rozhovor a odchod do suterénu, menšia párty a nakoniec samotný tvrdý spánok – celú dobu sa niečo dialo, Bavlš nebol od zazretia postavy ani jednu krátku chvíľku sám, takže si nemohol uvedomiť, čo vlastne predtým spozoroval.

Dlhšiu dobu sme boli ticho.

Lebo to čo sa práve zistilo, bolo skrátka vylúčené, nemožné, absurdné, lebo tak to nemohlo byť a predsa to tak bolo.

ŠTVRTÁ KAPITOLA

(sobota, 24. novembra, 13:45 popoludnie)

Strhol som sa a mrkol som na moje hodinky na ľavej ruke.

,,Pán Bavlš, onedlho budú podávať obed. Myslím, že už by sme mali ísť,“ prehovoril som a pozrel naň. Mlčky prikývol a tak sme sa vybrali k hlavnej budove. Cestou som dodal:

,,A pán Bavlš, nikomu o tom, čo sme tu práve zistili, nehovorte, dobre? Musíme to zatiaľ udržať v tajnosti.“

Bavlš opätovne mlčky prikývol.

O minútu nato sme boli v jedálni, ktorou sa niesla hlasná a zároveň veselá vrava.

Ale čiastočne ma prekvapila jej veľkosť aj priestrannosť. Stoly boli usporiadané do U. Za vrchstolom boli stoličky jedine zozadu, pozdĺž ramien stolov však boli z oboch strán. Pred prítomnými stolujúcimi boli už pripravené plytké taniere, na ktorých boli ešte hlboké, pričom po ľavej strane sa nachádzal na servítkach prichystaný lesknúci sa príbor. Odhadujem, že tu mohlo byť päťdesiat osôb.

Keď sme vošli, prítomní ma zaregistrovali a na chvíľu som bol stredobodom ich pozornosti. Našťastie nebolo treba ma predstavovať či vysvetľovať prítomnosť na zámku, lebo to za mňa urobil pri raňajkách Christopher Weindinger.

Prešli sme postupne pri stoloch až smerom ku vrchstolu, kde naľavo sedel muž okolo tridsiatky v purpurovej košeli s dvoma očividne frajersky rozopnutými vrchnými gombíkmi, čiernom saku a tiež nohaviciach. Bavlš nás predstavil:

,,Pán Severín Sincilery – pán Christopher Weindinger.“

,,Teší ma pane,“ povedal som zdvorilo, zatiaľ čo mi stisol moju podávanú ruku.

,,Som rád, že ste prišli, pán Sincilery, skutočne,“ povedal Christopher Weindinger.

,,Posaďte sa prosím,“ vyzval ma Bavlš a ukázal na stoličku vedľa napravo.

Tak som sa posadil.

Bavlš prešiel zrakom po jedálni a zastavil sa prekvapene na prázdnej stoličke stojacej vedľa Christophera Weindingera. Začudovane sa ho spytoval:

,,A váš brat je kde? Nebol už ani na raňajkách.“

,,Povedal, že sa necíti dobre a hladný vôbec nie je,“ odvetil Christopher Weindinger.

,,Aha,“ poznamenal Bavlš.

Dverami jedálne dôstojne vstúpil hlavný čašník v bezchybne vyžehlenom čiernom obleku spolu so šiestimi ďalšími čašníkmi s polievkovými misami v rukách a zamieril naším smerom. Položil misu medzi mnou a Bavlšom a začal naberať polievku, z ktorej sa stále parilo, do našich tanierov. Najprv nabral polievku mne ako hosťovi, potom Bavlšovi a Christopherovi Weindingerovi. Čašník následne odišiel, nechajúc však na stole misu, keby si z nej chcel niekto z nás možno doložiť.

Polievka bola fakt znamenitá – zeleninová s knedličkami. Po nej sa podával hlavný chod, ktorý sa skladal z dvoch rezňov na viedenský spôsob, z ryže a bohatej zeleninovej oblohy. Z nápojov sme si zas mohli vyberať biele alebo červené víno, či perlivú alebo neperlivú minerálku. Nakoľko som abstinent, tak som dal prednosť tej minerálke.

Pred hlavným chodom sa ešte viedli pri stoloch iba kratšie diskusie, pretože každý si fúkal na tanieri polievku. Avšak teraz sa debaty už rozprúdili naplno.

Napravo odo mňa vznikla skupinka šiestich stolujúcich, konkrétne zloženej z piatich žien a jedného muža. Najprv som ich počúval len na pol ucha, ale potom som zbystril pozornosť.

,,H! – m!,“ zakašľal asi dvadsaťročný muž, po ktorom museli šalieť všetky ženy, ,,tak počuli ste, čo sa prihodilo dnes ráno dolu v Smoleniciach?“

,,Nie, nepočuli. Tak hovor – čo sa stalo?“ žadonili ženy, ktoré pri ňom sedeli. Edvard Maršal, ktorý vo filme stvárňoval vikomta Raoula de Bragelonna, si ihneď získal ich pozornosť.

,,Tááákže!,“ začal Edvard Maršal a nasadil pritom tiež prehnane vážny tón, ktorým pridával rozprávaniu napätie, ,,dnes ráno – keď slnko len začínalo stúpať k oblohe a k tráve bola učupená hustá, bielo-šedá hmla...“

Neustále sa chichotajúce ženy si prikladali dlane na ústa, aby neboli až tak hlučné.

,,...– na cintoríne v Smoleniciach vrzgne vstupná bránička, ktorá sa sama od seba zavrie.

Bráničku otvoril starší tučný chlap s okuliarmi, oblečený v čiernej sutane – miestny farár.

Vykročí smerom ku kostolu a odomkne si kľúčom bránu. Vojde dnu a chvíľu sa modlí. Potom sa poberie von a začína svoju každodennú prechádzku po cintoríne.

Na jeho konci, na kopčeku priľnutému k neďalekému lesu, sa nachádza nevysoká biela kaplnka s bledočervenou strieškou a malou zvonicou – kaplnka Svätého Vendelína. Pod ňou sa vo vnútri kopca ukrýva hrobka významného šľachtického rodu z čias Uhorska – Pálffyovcov...“

Maršalove poslucháčky boli teraz všetky do jednej ticho, vôbec nejedli, hltali akurát jeho všetky slová, s očami doslova mu visiacimi na perách.

,,....Farár práve začal svoju rannú prechádzku po cintoríne, a vtedy zbadá, že železná mreža do hrobky Pálffyovcov je otvorená dokorán! A kľuče od mreže mával on! Bolo úplne teda jasné, že niekto sa musel cez noc do hrobky vlámať!“

Maršalove poslucháčky následne prekvapením vykríkli. Nikto ich nemohol ale začuť, lebo všade panovala živá vrava. Ja sám som sa mierne zamračil.

,,Práca nejakých zlodejov-vykrádačov starých hrobiek?“ napadlo ma ihneď, vzápätí som to ale zavrhol. ,,To asi nie, pretože by ju vlámači nepochybne vykradli dávno predtým. Ale potom čo to mohlo byť?“

Počúval som pozorne a zdanlivo som pokračoval zaoberaním sa jedlom na svojom tanieri.

,,A tu prichádza to najzáhadnejšie, najprekvapujúcejšie a najstrašidelnejšie!“ pokračoval mrazivo Edvard Maršal so zlomyseľným úsmevom na tvári. ,,Preľaknutý farár utekal ako mu len sily stačili, smerom k hrobke. Musel sa preplietať uzučkými chodníčkami medzi hrobmi, veľkými i malými; pomedzi náhrobkami, starými i novými, až konečne dobehol celkom spotený a zadychčaný k otvoreným mrežiam hrobky.

Mreža bola vypáčená. Do hrobky sa musel vlámať zlodej a týmto činom zneuctil miesto posledného odpočinku jedného z najváženejších uhorských šľachtických rodov.

Farár sa zbožne prežehná a vojde opatrným krokom do vnútra hrobky, pričom ma obavy, v akom veľkom rozsahu boli neznámym zlodejom spáchané škody.

V hrobke je dosť šero. Od vchodu preniká do vnútra slabé slnečné svetlo. Vzduch bol zatiaľ rovnaký ako vonku.

Pred farárom sa zjavia stupienky schodov čo vedú nadol. Veľmi pomaly začne, dotýkajúc sa zľahka rukou vlhkej steny – kvôli udržaniu svojej rovnováhy – schádzať po schodoch. Rysuje sa na nich pochmúrny lomený tieň jeho postavy. Konečne zostúpi z posledného schodu a ocitne sa v krypte – hlavnej časti hrobky.

Vzduch tam bol ťažký a zatuchlý storočným prachom uloženým na starých rakvách a rovnako aj všade naokolo. A vtedy k svojmu obrovskému zdeseniu zbadá niečo naozaj neuveriteľné a nepredvídateľné!“

Koniec ukážky

ISBN 978-80-971692-7-5

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2014

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Titulná strana

Jeseň, rok 2007

PRVÁ ČASŤ

PRVÁ KAPITOLA

DRUHÁ KAPITOLA

TRETIA KAPITOLA

ŠTVRTÁ KAPITOLA

DRUHÁ ČASŤ

TRETIA ČASŤ

Tiráž