Alexander Stainforth

POD MASKOU NEVINNOSTI

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Alexander Stainforth, 2012

© Obálka Martina Černá, 2013

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2013

ISBN 978-80-243-6295-3

KAPITOLA 1

Anglie, 1870

Melanie Torrensová se usadila na dřevěnou lavičku pod dubem a spokojeně odpočívala ve stínu. Poslední dny ráda trávila venku, přemýšlela o snoubenci Victorovi a těšila se na skromnou svatbu. Věřila, že až se přestěhují na Victorovo sídlo poblíž Londýna, bude tou nejšťastnější ženou pod sluncem. Kolika dívkám se poštěstí, že se provdají za milovaného muže?

Všechno zlé je k něčemu dobré, pomyslela si. Když jí otec minulý rok sdělil, že kvůli bouři přišli o obě obchodní lodě, zhroutil se jí svět. Brzy se ohlásili věřitelé, museli prodat honosný dům v Plymouthu a přestěhovat se natrvalo do Břečťanového domu, letního sídla. Neuměla si představit, jak zde přežijí zimu, ale naštěstí si rychle zvykla na menší pohodlí.

Krátce po jejich příjezdu si vyjela na koni a ve vsi zaslechla, že neblaze proslulý Černý dům získal nového majitele. Dům stál na druhém konci vesnice a nebyl obydlený už deset let. Poté, co se v něm odehrály tři rodinné tragédie, začaly se kolem šířit pověsti o jeho prokletí. Nikdo se do něj neodvážil vstoupit. Dokonce i lidé z přilehlých vsí odmítali novému pánu přijít sloužit. Musel si proto najmout sluhu v Plymouthu mezi přistěhovalci ze severu, kteří o kletbě nikdy neslyšeli. Proslýchalo se, že novým majitelem je markýz Victor Rowland, který si z rozmařilosti pořídil další sídlo, aby mohl v parných dnech opustit dusivý Londýn a vyrazit na venkov. Zatím ho však nikdo nespatřil, do vsi nezavítal a žádný z vesničanů se nechtěl přiblížit k Černému domu.

Melanie se odvážila a odhodlaně zamířila k domu, jehož zdi byly před dvaceti lety poznamenané obrovským požárem. Předposlední majitel nechal zrenovovat jen interiér. Sídlo tak působilo strašidelným dojmem, jako by v něm ďábel zanechal vlastní otisk.

Zrezivělá brána nepříjemným zvukem ohlásila Melaniin příchod. Brzy se před ní objevil sluha, který ji neudržovanou cestou zavedl k markýzi.

„Kdo jste?“ zamračil se Victor Rowland, když vstoupil do salonu a spatřil dívku v jezdeckém oblečení. Stála k němu otočená zády a oknem pozorovala zanedbanou zahradu. Polekaně se obrátila, když ji z myšlenek vytrhl Victorův hlas.

„Omlouvám se, nechtěl jsem vás vyděsit,“ řekl Victor a střetl se s jejíma modrýma očima. Melanie ho ihned upoutala.V životě nepoznal krásnější dívku, a že v Londýně bylo na výběr.

„To já se omlouvám, měla jsem vám nejdříve napsat.“

„Znám vás?“

„Obávám se, že ne.“

„Jsem markýz Victor Rowland, ale postačí, když mi budete říkat Victore, slečno…“

„Melanie Torrensová,“ představila se okamžitě. „Jsem dcera lorda Bernarda Torrense, žijeme nedaleko. Doslechla jsem se teprve dnes, že jste koupil Černý dům a napadlo mě vás přivítat ve zdejším kraji.“

Victor se nemohl nabažit její půvabné, mírně zakulacené tváře, která prozrazovala slovanské předky. Jako by její pleť byla z porcelánu, bez jediného kazu. Působila tak něžně, nevinně, a přitom neuvěřitelně svůdně. Umělec by prohlásil, že Melanie je mistrovským dílem, které si zaslouží obdiv a poklonu.

„To je od vás nesmírně laskavé,“ usmál se a pobídl ji, aby se posadila. Melanie se rozhlédla po stroze zařízené místnosti. Divan, dvě křesla a stolek. V rohu stál ještě jeden stůl s pochroumanou židlí a skříň s prázdnými policemi. Nemohla si nepovšimnout světlejších míst na holých stěnách, kde kdysi zřejmě visely obrazy.

Čaj?“

„Děkuji, ráda,“ řekla a složila ruce do klína. Najednou nevěděla, jak pokračovat v konverzaci. Co ji vůbec vedlo k tomu, aby sem vyrazila? Nikdy se nechovala impulzivně, lidem se zdála spíše zakřiknutá. Musel ji sem zavést jedině osud.

Victor Rowland přivolal zvonečkem sluhu, který jim přinesl konvici čaje a jablečný nákyp.

„Prozraďte mi, slečno Torrensová…“

„Ano?“ hlesla, když se náhle odmlčel.

„Žijete tu dlouho?“ zeptal se.

„Jezdíváme sem s otcem pravidelně každé léto. Žili jsme v Plymouthu, kde otec vlastnil jednu obchodní společnost.“

„Znám ji?“

„Pokud jste z Londýna, jak jsem se doslechla,“ upřesnila a neuniklo jí, jak překvapeně pokýval hlavou, „zřejmě jste o ní nikdy neslyšel. Otec obchodoval s vínem.“

„Obchodoval?“ neunikl mu minulý čas.

„Život někdy klade překážky, poslední dobou to nemáme jednoduché. Otec však říká, že dobré časy zase přijdou.“

„Nevýhodná investice?“

„Přišel o dvě lodě, bohužel. Museli jsme prodat dům v Plymouthu. Nyní snad bude lépe. Otec od banky obdržel půjčku.“

„Takže jste se tu usídlili… natrvalo?“ hledal vhodný výraz.

„Ano.“

„Zajímavé…“

„Proč myslíte?“

„Váš otec musí být velice vytrvalý a odhodlaný.“

„Máte pravdu,“ přisvědčila.

„Nemá teď o vás strach, když neví, kde jste?“ nadhodil a v očích mu zablýskala veselá světélka.

„Nezdržím se dlouho, otec si ani nevšimne, že jsem byla na vyjížďce o trochu déle. Možná bych ale opravdu měla jít.“

„Ještě jste se ani nenapila čaje,“ zaprotestoval.

„Omlouvám se, je to ode mě nezdvořilé.“

Victor sledoval, jak upíjí černý silný čaj a v duchu si přehrával to málo, co o Melanii věděl.

„Máte tu nějaké přátele?“

„Ne,“ přiznala.

„Takže se vám nebude protivit, když vás přijedu navštívit a setkám se i s vaším otcem? Chtěl bych ho poznat. Mám rád silné osobnosti, které se nikdy nevzdávají, které nikdy nepodlehnou nepřízni osudu.“

„Samozřejmě,“ přikývla nadšeně. „Budu moc ráda, dlouho jsme v Břečťanovém domě nikoho nehostili.“

„V Břečťanovém domě?“ podivil se. „To tu má každý dům jméno?“

„Nevím, zda každý, ale ten náš určitě,“ usmála se radostně. „Podle jména ho rozhodně poznáte. Někdy si připadám, jako bych žila v zakletém zámku. Jen mě od světa nedělí růže, ale břečťan.“ Nemohla se dočkat, až je Victor poctí návštěvou. Připomněla si plesy v Plymouthu, které občas bývaly zábavné a na kterých vždy protančila nové střevíce, jeden nápadník střídal druhého, až se jí točila hlava. Bohužel poté, co přišli téměř o celé jmění, nápadníků kvapem ubylo. Nesoužila se tím, včas alespoň odhalili charakter. A její přítelkyně? Nikdy žádnou neměla. Otec byl bohatší než všichni ti naškrobení panáci kolem a dívky jí jen záviděly. Když nad tím tak uvažovala, na venkově jí nic nescházelo.

Victor by se rád dozvěděl víc, nechtěl však v Melanii vzbudit nějaké podezření. Nemyslel si, že je chytřejší než ostatní dívky jejího věku, ale chtěl být tentokrát opatrnější, vyhnout se odhalení. To sice bude znamenat zdržení, ale vzrušovala ho představa, že lstí a vyčkáváním nakonec docílí svého. Navštíví je, pokusí se zalíbit jejímu otci a pak … kdoví. Třeba se mu konečně podaří získat bohatství nenáročným způsobem. Byl by v tom čert, aby se mu nezačalo dařit!

„Skutečně nás tedy navštívíte?“

„Samozřejmě, velmi rád.“

„Až o vás povím otci, bude nadšený!“

Když krátce poté odešla, hřálo ji u srdce. Victor Rowland byl příjemný mladý muž. Navíc i pohledný.

Otec jí však pěkně vyčinil – navštívit sama muže v jeho domě, to by v Plymouthu hraničilo se skandálem. Ještě že tady se zvěsti nešíří rychle, vlastně vůbec. To jediné ho uklidňovalo. Uvažoval, co může být Victor Rowland zač. Mladý muž z Londýna, k takovým se vždy choval rezervovaně. Neměl rád ty namyšlené hejsky, kteří neuctívali tradice a mysleli si, že jim patří celý svět. Kéž by se mýlil, už jen kvůli Melanii, která byla Victorem zcela okouzlena.

Změnil názor hned druhý den odpoledne, kdy markýz dorazil do Břečťanového domu. Ten mladík se mu skutečně líbil! Zajímal se o obchod a k Melanii byl velmi pozorný. Bernard Torrens se několikrát přistihl, že vážně uvažuje nad tím, jak by se zachoval, kdyby ho Victor požádal o její ruku. Navíc byl vcelku pohledný – ne tak vysoký, jak by si představoval, ale štíhlý, s ostře řezanými rysy a světlými vlasy. S Melanií by tvořili dokonalý pár.

Návštěvy se pak opakovaly skoro každý den. Victor se stal zanedlouho součástí rodiny a po šesti měsících požádal Melanii o ruku.

Nyní s napětím očekávala skromnou svatbu, která se uskuteční v Břečťanovém domě. Zítra přijede z Plymouthu kněz, který je oddá v zahradách a splní Melanii největší přání jejího života – provdat se za muže, jehož miluje.

Zaslechla, jak bouchly hlavní dveře domu. Po štěrkem vysypané cestě k ní zamířil otec s úsměvem na tváři. Došel až k ní a Melanie si všimla, že se usmívá a v očích mu radostně jiskří.

„Myslel jsem, že tě tu najdu.“

„Stalo se něco?“ zeptala se, zatímco se otec usadil vedle ní do stínu.

„Jsme zachráněni. Nedlužíme už jedinou libru. Pokud to takhle půjde dál, příští rok se můžeme vrátit do Plymouthu.“

Melanie nevěřila, že to otec myslí vážně. Přece… ještě nedávno…

„Jak je to možné?“

„S podporou banky se mi vydařil skutečně dobrý obchod a můj společník, John Lawrence, se ukázal jako čestný muž. Dodržel veškeré naše dohody.“

Melanie by nejraději vykřikla radostí. Takže jsou zachráněni! Konečně jsou zachráněni a už se nemusí ničeho obávat! Objala otce a nepřestávala děkovat Bohu, že při nich stál, že je neopustil a dopřál jim znovu se nadechnout.

„Kdy jsi to všechno plánoval? Proč jsi mi nic neřekl?“

„Bylo to mé a Victorovo tajemství. Nebýt jeho, zdráhal bych se znovu pustit do riskantního podniku, ale on… Je v něm víc, než jsem si myslel.“

„Měl jsi mi to říct, přece bych nepochybovala…“

„Nechtěl jsem tě znovu zklamat, kdybych neuspěl.“

Zadívala se mu do očí a samým štěstím se usmála. Myslela si, že už otcovy oči přestaly žhnout, že podlehly únavě. Mýlila se. Vedle ní seděl úplně jiný člověk. Omládl nejméně o deset let! Díky tomu milovala Victora snad ještě víc. Vrátil otci smysl života, podporoval ho, věřil mu, když už se zdálo, že se znovu nebude moci ocitnout na výsluní.

„Tys mě přece nikdy nezklamal.“ Dotkla se jeho teplé ruky a pevně ji stiskla. „Jen ti nepřálo štěstí. Navíc nám zůstal Břečťanový dům a nebýt toho všeho, nikdy bych nepotkala Victora.“

„Jsi šťastná?“

„Ano, moc šťastná.“

V tu chvíli ještě netušila, že se zítra všechno změní. Na jasně modré obloze přibudou oblaka, pomalu se nad ní začnou stahovat a dopřejí jí jen krátkého nádechu předtím, než ji ohluší hromobití a její hebkou pleť pokryjí přívaly krup. Už zítra… Zatím si vychutnávala krátkého štěstí s otcem, v jeho přítomnosti, v jeho milých slovech přejících jí nekonečnou lásku.

„Victor je čestný muž,“ řekl otec po chvilce naprostého ticha, kdy se oba radovali z vítězství nad osudem.

„Čestný a milující,“ souhlasila s ním Melanie.

„Věříš tomu, že se mě ani jednou nezeptal na tvé věno? Jiný by se zajímal v prvé řadě o peníze. Máš skutečně štěstí, holčičko.“

„Budeš teď muset odjet do Plymouthu?“ zeptala se, když si uvědomila, co všechno otcův nový úspěch znamená.

„Krátce po svatbě.“

„Doufala jsem, že…“

Přiložil jí prst na ústa. „Nemusíš mít strach, už žádné obavy. Jakmile se vše vrátí do starých kolejí, přijedu za tebou do Londýna, to ti slibuju.“

„Ale tady se se mnou nebudeš mít čas ani rozloučit,“ vzdychla si.

„Nebudeš mít na loučení čas ani chuť. Jedině Victorovi budou patřit všechny tvé myšlenky.“

„Přesto mi bude líto, když odsud odjedu sama.“

„A co chůva? Ta tě snad nebude vyprovázet?“

„Ta by celou cestu prospala,“ zasmála se Melanie a vzápětí se pokárala. Neměla by si z chůvy Mary tropit žerty. Je jí už šedesát let, často si odpoledne trochu pospí a občas zapomíná, že už Melanie dospěla. Přesto ji měla ráda. Vychovala ji, byla to jediná žena, jež na ni měla vliv a kterou Melanie obdivovala.

„V neděli jsem ji znovu přemlouvala, ať jede se mnou, ale odmítla. Říká, že chce dožít zde, a já tu nebudu…,“ náhle zvážněla.

„O chůvu si nedělej starosti. Postarám se o ni, je členem naší rodiny, na to nezapomínej.“

„Děkuji.“

„Nemusíš mi děkovat, Melanie. Je to samozřejmost.“

„Tolik jsem se na svatbu těšila a teď mám najednou pocit, jako by… Já nevím… Nemám ráda loučení. Nechám vás tady potýkat se s osudem, zatímco já…“

„Zatímco ty budeš šťastná,“ dokončil za ni větu otec. „Ty přece máš být šťastná, Melanie! Ano, ty a tvůj manžel, vy oba. Já jsem byl také šťastný, miloval jsem tvou matku nade vše a chci, abys i ty zažila ten krásný pocit štěstí, lásky, která ti je souzená.“

Když si k večeru připomněla otcova slova, zatímco pomalu ulehala ke spánku, znovu se ubezpečovala, že si nemusí nic vyčítat. Láska je přirozená, patří k životu, četla to přece i v knihách. Otec ji také prožil. Právo na ni má i ona, bez ohledu na to, že všichni kolem nemají právě lehké životy. Láska si nevybírá nejvhodnější chvíle ani nejvhodnější situace. Přichází nečekaně, neplánovaně, v jakémkoli počasí i době, to je na ní magické.

Otočila se na bok a pokoušela se usnout. V myšlenkách se však stále vracela k prvnímu setkání s Victorem. Líbil se jí, ale kdyby jí krátce po jejich setkání někdo řekl, že za rok budou manželé, vysmála by se mu. Láska přišla postupně a Victor věděl přesně, kdy Melanii požádat o ruku. Na to byl velmi zkušený, uměl se mezi důvěřivými dívkami pohybovat a získat vše, co si umanul. I Melanii.

Břečťanový dům, šeptala si v duchu, když se jí konečně začala klížit víčka. Stráví v něm poslední tři noci a pak odjede s Victorem do Londýna.

To ještě netušila, že život začal rozdávat divoké karty a že jednu z nich obdrží i ona. Nebude to dlouho trvat a její štěstí zmizí jako mávnutím kouzelného proutku.

KAPITOLA 2

Melanii probudil hluk před domem. Rychle přes sebe přehodila župan a vyklonila se z okna, aby dohlédla až ke dveřím. Spatřila muže v jezdeckém obleku a klobouku, který mu zastiňoval tvář. Křičel na sluhu, že musí nutně mluvit s Bernardem Torrensem v otázce života a smrti. Z těch slov se jí rozbušilo srdce. Kdo je ten neznámý cizinec a proč chce mluvit s otcem? Snad se nějak nepokazil otcův obchod. Včera jím byl tak nadšený! Pokud se ukáže, že se radoval předčasně, podruhé už takovou ránu neunese.

Musí se rychle obléknout a zjistit, co se děje. Otevřela skříň a vzala si ty nejprostší šaty, jaké našla. Měly jednoduché zapínání a nepotřebovala k tomu pomoc Mary, která jí byla k dispozici i jako komorná. Když byla hotová, pročesala si rychlými tahy plavé vlasy, které jí sahaly až do půlky zad, a spěchala ke dveřím.

Napadlo ji, že se otec s hostem zavřel v salonu, ale byl prázdný. Zbývala pak tedy jediná možnost – pracovna. Už jak se přibližovala, neunikly jí hlasité výkřiky. Přes těžké dveře a kamenné zdi však nerozuměla jedinému slovu.

Všimla si, jak k ní míří chůva Mary s rozzlobeným výrazem, který ještě více umocnily její tmavé šaty.

„Slečno Melanie!“ vykřikla pobouřeně, načež dívka nadskočila a rychle k ní zamířila. Chůva od ní pravděpodobně očekávala stud, ale nedočkala se ho. Melanie byla příliš napnutá tím, co se odehrává uvnitř místnosti. Určitě nepůjde o nic dobrého, jinak by na sebe muži nekřičeli.

„Kdo je to, chůvo?“ zeptala se s nadějí, že snad něco málo ví.

„To je přece záležitost vašeho otce!“

„Já vím, ale…“ Vzdala to, když se znovu střetla s chůvinýma očima. Jako vždy zůstávala neoblomná. Zastávala názor, že by se do určitých věcí děti neměly plést, i když už jsou takřka dospělé.

„Pojďte se raději nasnídat,“ řekla chůva a zamířila do jídelny. Melanie se otočila k pracovně a na okamžik zaváhala, než se za chůvou vydala.

„A neví něco Robert?“ vzdychla si přece jen Melanie, když usedla ke stolu.

Mary jen zavrtěla hlavou, mlčky jí nalila šálek horkého čaje a přisunula jí kousek jablečného závinu. Melanie se napila čaje, moučníku se ale vůbec nedotkla. Stále hloubala nad nečekaným návštěvníkem.

Když se v jídelně objevil sluha Robert, svitla Melanii naděje, že se přece jen dozví nějaké informace. Robert nebyl nikdy skoupý na slovo.

„Ach,“ vzdychla si, když si povšimla, jak jej chůva pohledem varovala, aby před Melanií mlčel. Takže se skutečně nedozví nic a bude muset čekat, až muž odjede a otec se uvolí prozradit jí, co se přihodilo.

„Dobré ráno, slečno Melanie,“ pozdravil ji Robert a rychle zase odešel.

„Jedná se o otcův obchod?“ zeptala se přímo chůvy. Ta se vedle ní usadila, vzala ji za ruku a upřeně se jí zadívala do očí.

„Jedno byste už měla pochopit, Melanie. Záležitosti rodičů jsou…“

„Ale o to přece vůbec nejde!“ vykřikla Melanie, prudce vstala a zamířila do svého pokoje, kde se zamkla, aby za ní Mary nemohla. Neměla náladu na kázání a výčitky. Dnes ne. Cítila, že se děje něco špatného.

Klesla na postel a podepřela si hlavu dvěma blankytnými polštářky. Náhle zaslechla prásknutí dveří. Okamžitě stála u okna a sledovala, jak cizinec zamířil k přístěnku pro koně a rychle od Břečťanového domu odjíždí. Chvíli upřeně hleděla na oblak zvířeného prachu, než se odhodlala zamířit za otcem.

Zůstal v pracovně a právě si naléval sklenku whisky. Melanie si všimla, jak je bledý, ruka se mu chvěla rozčilením.

„Dobré ráno, otče,“ řekla a starostlivě si ho prohlédla.

„Je všechno v pořádku?“ pokračovala, když otec neodpověděl. Jen stál, rukou opřený o krb a zíral na stůl plný účetních knih.

„Není,“ odpověděl, vypil sklenku do dna a položil ji na krbovou římsu. „Nic není v pořádku,“ dodal ještě a usadil se do hlubokého křesla. Promnul si spánky a v duchu si opakoval, že se mu to musí jen zdát. Je to zlý sen, ze kterého se brzy probudí.

„Kdo byl ten muž?“ odvážila se špitnout po chvíli naprostého ticha a posadila se proti otci. Už dlouho jej neviděla tak utrápeného. Děsila se, s jakou zlou zprávou přijde.

„Přítel,“ hlesl otec.

„Přítel? Nezdálo se mi… Slyšela jsem křik…“

„Ano, ale… Byl to skutečně přítel. Otevřel mi oči.“

„Pokazil se nějak tvůj obchod?“

Bernard Torrens se zarazil. Ano, to bude nejlepší výmluva, pomyslel si v duchu. Tohle Melanie unese, pravda by ji zabila.

„Moc mě to mrzí! Tolik jsem doufala, že už se nám začíná zase dařit. Ale třeba je ještě nějaká naděje…“

„Ano,“ přisvědčil otec. „Ještě tu jedna naděje je, nerad bych se k ní však upínal. Zatím to vypadá, že dům v Plymouthu bude muset ještě počkat.“

Melanie se natáhla přes stůl a vzala otce za ruku. Byl tak studený, až ji to vyděsilo. Měla by mu dolít ještě whisky, aby se v něm rozproudila krev.

„Hlavně že máme naději, otče.“ Rozhodla se ho na nic neptat, z krbové římsy vzala sklenku a nalila ji až po okraj. Otec ji s díky přijal a vypil nadvakrát.

„Vždy je nějaká naděje. Jen si teď musím ujasnit, co mám dělat. Možná by mi prospěla projížďka na čerstvém vzduchu.“

„To je skvělý nápad!“ vykřikla nadšeně. Čerstvý vzduch otci udělá určitě dobře, pomůže mu urovnat si myšlenky a najít nějaké řešení, říkala si v duchu.

„Smím tě doprovodit?“

„Ne!“ ohradil se prudce. „Ne,“ zopakoval poněkud mírnějším tónem. „Chtěl bych být chvíli sám.“

Melanie mu to nechtěla dovolit, jenže věděla, že se s otcem nemá smysl přít. Když si něco umanul, těžko se našel někdo, kdo by mu to dokázal vymluvit.

„Nechceš mi přece jen prozradit, o co přesně se jedná?“

„Ne, chci být sám. Myslím, že se vrátím až k večeru.“

„Dobře, jen buď, prosím, opatrný.“ Možná ji ani neslyšel, protože vyrazil rychle ke stájím.

Melanii rozhovor s otcem neuklidnil. Kdyby ji bývala nevyrušila chůva Mary, mohla na chodbě přece jen něco zaslechnout. Vzdychla si. Všechno se zdálo v naprostém pořádku a pak… Jako by z nebe zničehonic uhodil blesk.

Zvedla se. Nemělo smysl tu dál setrvávat. Ale co si počne celý den sama? Sama? Úplně zapomněla, že dnes má přijet kněz z Plymouthu. Takže bude jen na ní, aby se o něho postarala. Zvládne to. V Londýně bude paní jednoho z nejkrásnějších domů, kde se často pořádají společenské akce, alespoň to říkal Victor. Těšila se tam vůbec, když měl otec další problémy? Neměli by svatbu odložit?

Prošla kolem okna v hale, když si povšimla, jak otec venku zuřivě gestikuluje před Mary, která se jej snaží uklidnit.

Postavila se za okno tak, aby ji zvenku nemohl nikdo zahlédnout a hádala, co se tam právě odehrává. Otec už nebyl bledý, i na tu dálku viděla, jak zbrunátněl. Bylo by příliš neopatrné pootevřít okno a pokusit se něco zaslechnout? Ne, toho se neodvážila, otce by to jen rozčílilo.

Netrvalo dlouho a otec zamířil ke stájím. Zběsilým tryskem pak ujížděl z Břečťanového domu a zanechával Melanii v nejistotě.

Když se Mary vrátila do domu, stála Melanie ještě v hale.

„Ty víš, co se přihodilo,“ špitla Melanie. Neočekávala, že jí snad chůva něco prozradí, jen to konstatovala.

„Jste příliš zvědavá, slečno Melanie. Už jako dítě jste hořela zvědavostí a musela jste vědět o všem, co se v domácnosti dělo,“ řekla chůva a přešla až k ní.

„Otec vám to časem určitě prozradí, jen mu musíte dát čas, aby se s tím sám vyrovnal.“

Melanie si všimla, jak uhnula pohledem. Měla pravdu, chůva skutečně věděla, co tu cizinec pohledával. Otec se jí před chvílí svěřil. Jí! Ne vlastní dceři. Samozřejmě chápala, že ji tím nechtěl zatěžovat, ale od toho jsou přece rodina, aby si pomáhali.

„Najednou všechno ztratilo smysl,“ hlesla dívka.

„Co ztratilo smysl?“

„Svatba, odjezd do Londýna.“

Chůva sklopila oči k zemi. Nevěděla, jak zůstat silná a neprozradit dívce, co se dozvěděla od lorda Torrense. Nesmí! Zapřísahal ji! Bude s ním muset dohrát tuhle hru až do konce. Jde tu přece o Melaniinu čest, o její budoucnost!

„Neříkejte hlouposti, slečno Melanie. Svatba je to jediné, na čem záleží.“

„Když odjedu do Londýna s Victorem, nechám tu otce samotného v nejtěžších chvílích. Není to spravedlivé.“

„Život není spravedlivý, dítě. Ještě poznáte jeho stinné stránky, ale vím jistě, že by si váš otec nepřál, abyste se kvůli němu obětovala.“

Melanie přikývla. Z dojmů ji náhle rozbolela hlava. Bude nejlepší, když se vrátí do postele a odpočine si.

„Dnes přijede otec Cradduck, musíme ho uvítat bez otce,“ hlesla Melanie před odchodem.

„On to jistě pochopí.“

Melanie přikývla a zamířila do pokoje. Sotva za sebou zavřela, cítila, jak se jí celým tělem rozlévá zvláštní bolest. Ano, už jednou podobnou tíseň zažila a ve stejný den otec přišel o veškeré jmění. Chůva říkala, že měla předtuchu. Vyděsilo ji to, co se ještě může přihodit zlého? Modlila se, aby se otci na projížďce nic nestalo. Uháněl odsud, jako by měl v patách samotného ďábla. Snad bude opatrný… Je to přece zkušený jezdec, uklidňovala se.

Usnula a probudila se až krátce po poledni. Otec už bude zřejmě zpátky, s největší pravděpodobností dorazil i otec Cradduck, který je pozítří oddá, pomyslela si.

Upravila se. Tentokrát si dala záležet a rozčesávala si vlasy několik minut. V zrcadle však i poté viděla jen unavenou plavovlasou dívku s pohaslýma modrýma očima. Připadala si starší nejméně o pět let. Vyprchala z ní veškerá jiskra, mírně zakulacené tváře postrádaly svěžest.

Vyšla z pokoje a zamířila rovnou do pracovny, kde otec trávil každé odpoledne. Nebyl tam. V kuchyni našla chůvu, jak tam sedí s kuchařkou Agathou a něco si špitají. Litovala, že nenašlapovala opatrně, možná mohla něco zaslechnout.

„Dobré poledne, slečno Melanie,“ pozdravila ji Agatha a hned se vrhla k plotně, jako by ji snad Melanie přistihla při nějakých špatnostech.

„Otec se ještě nevrátil?“ obrátila se Melanie na Mary.

„Ještě ne. A zatím nedorazil ani otec Cradduck.“

Melanie se zamračila. To bylo podivné. Kde může být otec tak dlouho? Zdržel se snad někde? Snad se mu něco nestalo! Ne, rozhodně teď nesmí propadat panice. A proč ještě nedorazil kněz?

Když se rozhlédla kolem, shledala, že to vůbec nevypadá, jako by se měla pozítří vdávat. Ano, přála si skromnou svatbu. Z Plymouthu sem mělo přijet jen několik hostů, z Victorovy strany nikdo – jeho rodiče žili dlouhou dobu v Americe a vzdálené příbuzné Victor odmítl hostit, jelikož se s nimi nikdy nestýkal. Ale i tak by si představovala trochu vzruchu a nadšení. Nic z toho se nekonalo.

„Kde jen mohou oba být?“

„Nemějte strach, však se tu brzy objeví,“ řekla chůva a pokusila se usmát. Dívku ovšem nemohla oklamat, znala ji odmalička. Poznala, když před ní Mary skrývala tajemství.

Melanie ožila, když zaslechla bouchnutí hlavních dveří. Znamenalo to jediné – otec se konečně vrátil! Rychle zamířila do haly a chtěla ho přivítat, ale zarazila se pár kroků před ním. Doufala, že se mu trochu zlepšila nálada, vypadal však ještě zuboženěji.

„To jsi tu na mě celou dobu čekala?“

Melanie přimhouřila oči. Neznělo to příliš laskavě.

„Ano, odjel jsi celý rozčilený a…“

„Potřebuji se napít,“ nenechal ji domluvit.

„Jistě, hned ti přinesu vodu.“

„Myslím… něčeho silnějšího.“

Melanie pozdvihla obočí, ale následovala otce do pracovny, kde mu nalila whisky. Otec se mezitím usadil za stůl a smutně ji pozoroval.

„Plnou, prosím.“

Melanie mu podala sklenku a posadila se proti němu. Pokud očekávala, že se snad otec rozpovídá, zmýlila se. Hleděl na desku stolu a zatím se s ní odmítal střetnout očima. Takového otce neznala. I po té strašné události s jeho společností se snažil zachovat si chladnou hlavu a logicky uvažovat, zvážit všechny možnosti, které se mu nabízely.

„Je všechno ztracené?“ odvážila se nakonec promluvit.

Mlčel a přemýšlel, jak ji co nejdéle udržet v domnění, že se mu obchod nevydařil a návrat do Plymouthu se bude muset oddálit. Jenomže jak dlouho jí dokáže lhát? Nemá příliš času a pravda stejně vyjde najevo. Už obdržel důkazy, nepotřeboval vědět víc.

„Tak už se mnou proboha mluv, otče!“ vykřikla Melanie a postavila se. To sice Bernarda vyburcovalo z apatie, stále však nebyl schopen jediného slova.

„Mám o tebe velký strach. Nepoznávám tě. Nechceš mi říct, kdo byl ten muž a jak zlé jsou naše vyhlídky! Vždyť i chůva ví víc než já!“

„Chci být sám, Melanie,“ řekl nakonec.

Melanie přikývla. Cítila, že má slzy na krajíčku. Dopřála by otci ráda čas, ale to by ji nesměl nechávat v nejistotě. Jak má odsud s klidným srdcem odejít?

„Měli bychom zrušit svatbu.“

Bernard se pohnul a vyděšeně na Melanii pohlédl. To bylo vše. Dívka už neměla trpělivost, rychle opustila pracovnu a vyšla na čerstvý vzduch. Za Břečťanovým domem se vinula zahrada plná ovocných stromů a květin, s malým altánkem, kam ráda chodila odpočívat a kde se i několikrát tajně sešla s Victorem, aby unikli pohledům chůvy, jež ji střežila jako oko v hlavě. Usadila se na lavičku a hleděla na rozkvetlé růže, nasávala jejich vůni a nechala se na chvilku unést ze světa, který ji tížil.

Chápala otce. Chápala ho víc než kdokoli jiný. Služebnictvu nezaplatil už několik měsíců. Setrvávali zde jen za jídlo a z věrnosti k rodině Torrensových, kterým sloužili i jejich rodiče a prarodiče. Otec věřil, že teď už jim konečně splatí všechny dluhy, možná je i odmění za loajálnost. Zhroutil se mu vysněný svět. I tak však na sebe mohl být hrdý, protože bojoval s osudem do posledních sil.

Strávila v altánku značnou chvíli. Odpočívala, snažila se získat trochu dobré nálady, kterou by snad otce nakazila. Překvapilo ji, že když se vrátila do domu, chůva jí sdělila, že otec Cradduck stále nedorazil. Začalo jí to dělat starosti. Obzvláště nedokázala pochopit, jak může být chůva tak klidná, když se na svatbu tolik těšila.

„Kde se jen mohl zdržet?“

„Jak znám otce Cradducka, muselo se stát něco vážného, dítě.“

Ano, dnes se tu od rána dějí samé vážné věci, o kterých nemám ponětí, pomyslela si Melanie v duchu.

„Otec je stále v pracovně?“

„Ne, opět si vyjel na koni.“

„Stále je rozrušený?“

„Bohužel ano. Chce to jen krátký čas, uvidíte, že až se vrátí, bude se cítit mnohem lépe. Na druhé vyjížďce určitě pookřeje.“

Jenomže nepookřál. Objevil se po šesté hodině, přesně k večeři, ale s tržnou ránou ve tváři. Melanie se k němu hned vrhla, chtěla ho ošetřit, jenomže odmítl. Říkal, že si nevšiml větve, která mu rozsekla kůži. Zvláštní však byla modřina na druhé polovině tváře. Melanii také neuniklo, že si při večeři občas procvičoval pravou ruku. V tu chvíli si Melanie uvědomila, že jí otec lže. Vůbec se nejedná o jeho obchod, tím vše jen zastíral.

Koniec ukážky

Table of Contents

Tiráž

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2