Inna Rottová

PŘÍPAD NECHTĚNÉHO MILIONU

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Inna Rottová, 2014

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2014

ISBN 978-80-243-6297-7

Ještě před několika dny jsem ani netušila, že nějaká Zdena Poláková vůbec existuje. A teď mě budou na švýcarské policejní stanici vyslýchat kriminalisté, protože někdo zavraždil českou důchodkyni Zdenu Polákovou.

Sedím v jakési místnosti velikosti menší zasedačky, snad určené pro výslechy cizinců, protože je tu tlumočnická kabina, a mám strach.

Vím, proč mě a tlumočníka Viktora Lénského na cestě domů do Prahy zadrželi. Byli jsme poslední, kdo paní Polákovou viděli.

Byla jsem poslední, kdo s ní mluvil.

Včera mě požádala o schůzku v jednom alpském hotelu. Pokusila se mi vnutit housle a prodat rukopis svých vzpomínek. Údajně obsahovaly řešení záhady, kterou jsem musela rozluštit.

Byl to úkol, který mi uložil šéf a majitel soukromé detektivní kanceláře a manžel mé dcery.

Teď jsem na švýcarské policejní stanici v duchu zuřila a nadávala si, že jsem se nechala do toho případu zaplést.

Všechno začalo dojemnou historkou o tom, jak americká spisovatelka polského původu, která žila ve Švýcarsku, odkázala neznámé houslistce z průměrného orchestru spoustu peněz. V přepočtu na koruny celý milion. A ta houslistka ten milion, který se objevil na výpisu z jejího bankovního účtu, poctivě odmítla a vrátila.

Ten zpropadený milion mě přivedl až do Švýcarska.

Tady je, prosím, výsledek mého pátrání: Sedím před dvěma švýcarskými policisty a snažím se nedat na sobě znát, jak se jich bojím.

A nepřestávám si nadávat: Vždyť mi hned bylo jasné, že ten případ není pro mne. Tak proč jsem se před těmi několika dny zase nechala ukecat a pustila se do řešení té milionové záhady?

1

„Odmítám,“ řekla jsem krátce svému zeťovi a majiteli soukromé detektivní kanceláře.

Muž mé dcery se na mne překvapeně podíval.

„Proč?“

„Z mnoha důvodů.“

„Například?“

„Například, podle mne to není případ pro naši kancelář. Ostatní důvody znáš a nehodlám ti je opakovat.“

Snažila jsem se na svého zetě nedívat. Bylo mi ho líto.

Detektivní kancelář, kterou před skoro pětadvaceti lety založil a které šéfoval můj zeť Petr Jánský, se ocitla v krizi. Dva ze tří jeho profesionálních detektivů kancelář opustili a změnili zaměstnání. Petrovi zbyl jen bývalý policista Václav Lom a já, jeho tchyně a ryzí amatérka.

Rozhlédla jsem se po místnosti.

Bez našich dvou kolegů se zdála zbytečně velká.

Měli bychom sem dát nějaký nábytek. Stačily by dvě skříně. Knihovny. Jenže při dnešní finanční situaci to nepůjde. Peníze nemáme ani na nové laptopy.

Petr mi nedávno navrhl, že zruší můj kumbál. Můj stůl se starým velkým stolním počítačem, židlí a křesílkem pro návštěvy by přestěhoval do své pracovny.

Napřed jsem na to kývla. S jednou podmínkou. Že se svou činností děvčete pro všechno a občasné pátračky končím. Ať na mé místo přijme někoho mladšího a šikovnějšího. Nejlepší by byla nějaká bývalá pohledná policistka. O jedné jsem dokonce věděla. Teď jí končí mateřská dovolená, ale zpátky na kriminálku se ji jaksi ostýchají vzít.

Já svému zeťovi občas vypomohu s papírováním. Nic víc. Ale doma.

Petr tedy to stěhování odvolal.

Teď mě šéfovským tónem požádal: „Tak mi je připomeň. Ty další důvody.“

Šéfovské způsoby nesnáším.

„První důvod: Jde o obrovské prachy.“

„Zas tak obrovské nejsou,“ namítl. „V současné době má kdekdo takový roční plat.“

„Papaláši mě nezajímají,“ prohodila jsem.

„Jano, prosím tě… V době, kdy se u nás vyhazují miliardy a…“

„Petře, s tím na mne nechoď,“ uťala jsem jeho proslov.

„To tě opravdu nezajímá, jak se dnes nahoře prošustrovaly miliardy?“ nenechal se odbýt můj zeť.

„Zajímá,“ odporovala jsem svému původnímu prohlášení. „Ale to se netýká toho tvého případu.“

„Našeho,“ opravil mě.

„Ne. Já v tom nejedu.“

„Jano, přece nechci, abys vyšetřovala nějaký mord, nebo…“

Přerušila jsem ho. „A jsi si tak jistý, že za těmi prachy není žádný mord?“

„No, jistý si nejsem, ale proto bychom se do toho měli pustit.“

„Petře, tak mi jen řekni, co bys dělal, kdyby se tady objevili nějací chlapi a řekli, že ti jen tak věnují milion?“

Zasmál se.

„Vřele bych jim poděkoval.“

„A nezajímalo by tě, proč zrovna tobě? A co na oplátku chtějí od tebe?“

Petr se pořád smál.

„Moc ne.“

Jeho odpověď mě dost překvapila.

„Ne?“

„Ne. Nejsem vládní činitel a po mně nemůžou nic chtít.“

„Tak jo,“ souhlasila jsem, abych tu zbytečnou debatu uzavřela. „Ale ta dáma, kterou potkalo takové štěstí, ten tajemný nabídnutý milion odmítá. A má na to právo. Tak o co vlastně jde?“

„O to, že ani nechce vědět, od koho ty peníze pocházejí a proč je dostala právě ona.“

„Podle mě je to úplně normální reakce. Na jejím místě bych asi udělala totéž.“

„Já bych na jejím místě začal vyšetřovat,“ prohodil Petr.

„Jo? Před chvílí jsi říkal něco jiného. Že bys ten milion radostně přijal. Změnil jsi názor?“

Petr zvážněl.

„Názor ani tolik ne. Je to náš úkol…“ Trochu vypadl z logiky.

„Když chceš, tak tvůj,“ trvala jsem na svém. „Ta paní tě o to požádala? Má tolik peněz?“

„Práci nám platí syn paní Davisové.“

„Co konkrétně chce?“ projevila jsem zájem. Byla to chyba.

Petr se nadechl. „Jano, podívej se. Naším úkolem nebo mým, Vaškovým a prosím, prosím, i tvým,“ dal dlaně k sobě jako k modlitbě, „je zjistit, proč milionářka Davisová najednou odkázala ten milion…“

„V přepočtu na koruny,“ upřesnila jsem.

„Jo, v přepočtu z franků na koruny. Musíme vypátrat, proč ho odkázala houslistce Polákové.“

„A to ten Davis neví?“

„Kdyby věděl, tak by se na nás neobrátil. Jen ví, že paní Polákové musí zaplatit těch několik desítek tisíc franků, ale důvod nezná.“

„Aha. Jestli jsem to správně pochopila, nejde o paní Polákovou, ale o pátrání po důvodu toho odkazu.“

„Asi tak.“

„Fajn,“ přikývla jsem. A hned mi na tu otázku naskočila odpověď: „A proč by to nemohl být mimořádný honorář za skvělý umělecký výkon?“

„Nemohl.“

„Proč?“

„Takový honorář spadá do říše pohádek,“ vysvětlil zasvěceně Petr.

„A milion, který jí někdo poslal jen tak, co to je?“

„Skutečnost a záhada, kterou musíme rozluštit.“

„Má ta paní Davisová nebo někdo z rodiny něco společného s hudbou?“ napadlo mě další řešení.

Petr správně pochopil, že jsem už zahájila práci na záhadě.

Pro jistotu mě lámal dál.

„Jano, koukej se, podle mě je to jednodušší než to, co už jsi vyšetřovala. Vzpomínáš si na ten případ údajného dědictví pro ženskou, kterou bohatá Američanka prý náhodně zvolila podle telefonního seznamu? Jak jsi ho bravurně vyřešila?“

„Jo,“ potvrdila jsem. Smutně. Ten smutek ale Petr nezaslechl.

„Jakou jsi tehdy měla radost, když jsi zjistila, že ta dědička byla dcerou lidí, kteří té milionářce zachránili za války život?“

Přikývla jsem.

Skutečně jsem tehdy měla radost, že dobro nemusí být vždycky potrestané. Stává se, že je odměněné. A šťastná jsem byla z jiného důvodu. Ladislav mi tehdy řekl, že mě miluje. Nejen že to řekl, ale poslal mi telegram.

Petr si v mé tváři všiml záblesku krásné vzpomínky.

„Co když je to stejný případ?“ nadhodil.

Neměl to dělat.

„Stejné případy neexistují,“ poučila jsem ho.

Mému zeťovi došlo, že něco zkazil.

„Ale prosím tě,“ povzdychl unaveně. „Neříkej, že si na to nevzpomínáš…“

„Nevzpomínám,“ zalhala jsem. „Byla jsem tehdy o dvacet let mladší a…,“ podřekla jsem se, že si velmi dobře pamatuji na ten případ.

Šlo o milionové dědictví. Dědička ho ale odmítala přijmout.

Jenže před těmi dvaceti lety jsem se s nadšením vrhala do řešení složitých případů. Byla jsem plná energie a mladistvého elánu. Byla jsem zamilovaná do tlumočníka anglického jazyka Ladislava Tomeše. Chtěla jsem mu ukázat, že jsem chytrá, šikovná, statečná a vynalézavá. Jako by chytrost a šikovnost mohly převážit mládí a přitažlivost jeho jazykově zdatných a světa znalých půvabných kolegyň.

Od Ladislavovy smrti uplynulo dvanáct let, ale já pořád ještě věci poměřuji jeho názorem.

Vím, že je to nespravedlivé vůči Josefovi.

Můj současný přítel nepotřeboval, abych mu předváděla svou detektivní zdatnost. Naopak. Už několikrát jsem mu slíbila, že v Petrově kanceláři končím. Přestanu dělat děvče pro všechno. Už nebudu po ničem a nikom pátrat. Jenže se pokaždé nechám přemluvit. Ze strachu, aby Petr do práce nezapojil mou dceru. Nebo vnučku. Zvlášť teď, když přišel o dva velmi zdatné detektivy.

„Ne…,“ opakovala jsem.

„Ale Jano, přece…“

„Petře, ten případ byl úplně jiný. Pátrala jsem, kdo té paní… jak se jmenovala? Nepamatuješ? Vidíš, už mám sklerózu,“ prohodila jsem ironicky.

„Vlachová…,“ připomněl mi můj zeť a výsměšně poznamenal: „Nemáš sklerózu UŽ, protože jsi vždycky měla špatnou paměť na jména.“

„Jo, máš pravdu. V případě paní Vlachové jsem pátrala, KDO jí ty peníze odkázal. Tady ale víme kdo. Jen nevíme PROČ,“ vysvětlila jsem mu. Asi mi ten případ dědičky z telefonního seznamu neměl připomínat. Najednou to přání pustit se do řešení záhady dalšího nechtěného milionu úplně zmizelo.

„Jano, právě…“

„Petře, prosím tě, nepřemlouvej mě.“

„Jano, před chvílí se mi zdálo…“

„Petře, jen se ti to zdálo. Koukej se, já paní Polákovou sice úplně chápu a na jejím místě bych taky peníze odmítla…“

„Ale nepovídej, že by tě nezajímalo, co za tím je.“

„Možná že ano. Jenže nejsem paní Poláková. A pokud jsem tě správně pochopila, paní Poláková ani nehodlá cokoliv zjišťovat. Nechce s těmi Davisovými mít nic společného.“

„Přesto…,“ začal Petr.

Nenechala jsem ho domluvit.

„Petře, nemá cenu už o tom mluvit. Už jsem řekla: Ne!“

Odolávala jsem Petrovu nátlaku. Přitom mi bylo mizerně.

Cítila jsem se jako zrádkyně.

Věděla jsem, že objednávek pro pátrání není v poslední době příliš mnoho. Nebylo to tím, že ubylo problémů a zločinů, ale tím, že přibylo detektivních kanceláří a bezpečnostních agentur.

Manžel mé dcery se ale nevzdával: „Aspoň si s ní promluv.“

„Petře, o čem?“

„Proč nechce ty peníze přijmout.“

Zvedla jsem oči v sloup.

„Petře, zřejmě ze stejných důvodů, proč bychom tyhle peníze od neznámých dárců nepřijali ty ani já. Proč bych se jí na to vyptávala? Jako každý normální a poctivý člověk se bojí, že to je omyl nebo podvod. Předpokládám, že se s ní Davisovi či jejich právníci nebo nějací zástupci spojili. Jak to, že se jim nepodařilo vysvětlit, proč jí ty peníze posílají a má je přijmout? Proč to musí udělat naše agentura?“

„To je právě naším úkolem.“

„Co?“ nerozuměla jsem.

„Zjistit, co má paní Poláková s rodinou Davisových společného. Jano, to pátrání nám nezadala paní Poláková, ale Eduard Davis, syn spisovatelky Carol Davisové…“

„Co když to jsou nějací příbuzní? Poláková nebo její muž?“ přihlásil se ke slovu Vašek. Předtím nás jen mlčky poslouchal.

Petr se na něho zaskočeně podíval. Byl pořád zticha. Úplně jsme na jeho přítomnost zapomněli.

„To by snad dědil on, ne?“ pokrčila jsem rameny. „Není snad rozvedená?“

„Je. Ale Davisová o tom nevěděla,“ odpověděl Petr. „Ten Eduard Davis o Polákové skoro nic neví. Jen číslo jejího účtu a základní data. Rok narození, jméno za svobodna, bydliště a tak…“

„Tak to už je vůbec podezřelé,“ neudržela jsem se.

„Snad,“ kupodivu souhlasil Petr.

„A to všechno je nějaké nepravděpodobné,“ dodala jsem.

„Jo. Ale nemyslíte si, že je úplně pravděpodobné, že Poláková nějaké příbuzné má a ani o tom neví?“

„To by snad ostatní dědicové zjistili i bez nás, ne?“ přidal se na mou stranu Vašek. Do řešení záhadného milionu se mu taky nechtělo, ačkoliv jeho odměna byla závislá na finančním úspěchu kanceláře. Já jsem pro Petra dělala za symbolický plat. Jen na oko pro úřady, které zakazovaly využívat práce rodinných příslušníků zadarmo.

Petr vyčítavě pohlédl na svého jediného zbylého detektiva.

„Právě že dědicové chtějí, abychom to vyšetřili.“

„Tak co vlastně chtějí?“ zeptala jsem se unaveně. Ta debata už mě nebavila.

Petr si povzdechl.

„Jen maličkost. A nemá cenu se tu hádat a něco si vymýšlet…“

„Petře, řekni prosím konkrétně: Chtějí, abychom přinutili Polákovou, aby podstoupila test DNA?“ zeptala jsem se. Únava ve mně přerůstala v podrážděnost.

„Ne. Jen přesvědčit paní Renatu Polákovou, aby ten milion přijala. Možná že sama přijde na to, co ji spojuje s Davisovými. Hlavně aby už ty peníze ostatním neblokovala.“

„Jo? Takže ona blokuje miliony, které by dostali další chudáci?“ zasmála jsem se ironicky.

„Jo. Dokud dědictví nebo co to je, snad nějaká odměna, Poláková nepřijme, žádnými částkami z toho dědictví nikdo další nesmí disponovat. A…“ Najednou se rozzářil. Dostal další nápad: „Co když je to normální sponzorský dar? Paní Davisová chtěla založit nadaci pro nějaké umělecké akce… Snad hudební.“

To mě docela rozveselilo. Až mi to zvedlo náladu.

„Petře, i kdyby Poláková byla světovou virtuoskou a připravovala nějaký bohulibý projekt, proč z toho dělají takové tajemství, které teď musí luštit naše detektivní kancelář? Byla ta paní Davisová vůbec zdravá? Nebyla náhodou cvok, kterého dětičky nestihly zbavit svéprávnosti?“

„Jano, to už přeháníš,“ upozornil mě Petr.

„Omlouvám se. Ale když Polákové odkázala ten milion, aby organizovala houslový recitál před nabitým stadionem…“

„… mělo by to být snad podloženo právně,“ prohodil nejistě Vašek. Otočil se k Petrovi: „Víš, jak se to dělá?“

„Ne.“

„Jano, a ty?“ obrátil se na mne.

„Nemám ponětí.“

„Tak vidíš…,“ poznamenal Petr. „A tím bys mohla začít,“ uložil mi.

„Čím? Studovat pravidla sponzorování? Nebo nadací?“

„Ne. Jen se Polákové zeptáš i na tuto možnost,“ navrhl klidně. „Jestli nechystá nějaký projekt, o němž se Davisová dozvěděla a rozhodla se ho sponzorovat. Ten projekt udržuje v tajnosti, aby jí nápad nikdo neukradl. A o tom neví ani vykonavatel poslední vůle, ani její syn.“

„To jen fabuluješ, nebo o tom něco víš?“ podívala jsem se na Petra podezíravě.

„Fabuluju.“

„Aha. Poslyš, a proč by ses na to nemohl zeptat ty sám? A nechápu, proč se Polákové nedokážou na to zeptat ti všichni ostatní dědicové, ředitelé nadací a nevím, kdo ještě je závislý na tom, jestli peníze přijme nebo ne?“

„Vždyť jsme už přišli na to, že může jít o nějaký utajený projekt,“ pousmál se Vašek.

„A odhalit to tajemství musím já, cizí stará ženská, která penězům vůbec, ale vůbec nerozumí?“

„Najednou se podceňuješ,“ prohodil Petr. „A proč to nebereš jako normální kšeft?“ podíval se na mne ostře. „Jen jí položíš pár otázek a dostaneme docela solidní částku,“ uvedl hlavní argument.

„Já vím, že je to jen kšeft,“ uznala jsem, „ale mně se nelíbí a odmítám…,“ chvíli jsem hledala pádné slovo. Nenašla jsem a uzavřela: „… se toho účastnit.“

Zvedla jsem se.

„Ty odcházíš?“ zděsil se Petr. „Kam?“

„Domů.“

„Ale ještě jsme neskončili.“

„Ale já ano.“ Zatvářila jsem se neústupně.

„Jano, počkej.“

„Ahoj,“ prohodila jsem a nehlučně za sebou zavřela dveře Petrovy kanceláře. Ačkoliv jsem měla velké nutkání s nimi praštit.

Vrátila jsem se do svého kumbálu pro kabelku. Vypnula jsem mobil. Bylo mi jasné, že buď Petr, nebo Vašek mi budou volat. Když se jim nepodařilo přemluvit mě osobně, zkusí to po telefonu. Cítila jsem, že mé odhodlání jednat asertivně je vyčerpáno. Dokonce se objevily náznaky výčitek svědomí – chudák Petr. Zůstal tam s Vaškem sám a musejí se rozhodnout, jestli ten kšeft odmítnout nebo ne. A vzhledem k finanční situaci…

Otevřela jsem branku. Chystala jsem se vykročit na ulici.

„Jano, počkej!“ Vašek mě dohnal dvěma skoky. „Prosím, promluv si s Polákovou… Nebo se na ni podívej…“

„Podívat se?“

„Jo. Možná že tě přece jen něco napadne. Mohla bys ji vidět hned zítra. Hraje v orchestru. Má poslední koncert…“

„Jak to – poslední?“ nepochopila jsem.

„No… V této sezoně.“

V duchu jsem musela uznat, že když nic jiného, ten případ nechtěného milionu přinutil Vaška, aby se zajímal o dění ve světě vážné hudby.

2

„Takže zvítězila tvá zvědavost,“ udělal správný závěr Josef, když jsme usedali na svá místa v koncertní síni.

Lístky jsme koupili těsně před koncertem. Přitom jsme si s Josefem vzpomněli na dobu, kdy na slušný koncert musel člověk vystát frontu hned v den, kdy se vstupenky začínaly prodávat. Většinou měsíc dopředu.

Teď jsme si mohli vybrat řadu a místo.

Zvolili jsme nejlevnější v přízemí.

A zase jsme si vzpomněli na dobu před léty, kdy z posledních řad nebylo na pódium vidět, protože všechna sedadla byla v jedné úrovni. Teď se od sedmnácté řady sedadla o jeden schod zvyšovala. Takže na pódium bylo vidět i z poslední řady.

Jenže já špatně vidím na dálku. Pořád jsem věřila, že se s věkem má krátkozrakost zlepší a jako většina mých vrstevníků budu potřebovat brýle na čtení. Ale jako vždycky mám všechno jinak. Číst můžu bez brýlí i půlmilimetrová písmenka na obalech potravin, bez knížky v posteli neumím usnout už od svých šesti let – brýle na čtení pořád nepotřebuji, zatímco má mladistvá krátkozrakost se pořád zhoršuje.

I se svými silnými brýlemi se mi hráči v orchestru rozplývali v nerozeznatelný shluk tmavých stínů. Jen když přicházeli na pódium a zaujímali svá místa, viděla jsem jednotlivé postavy a rozlišovala světlé hlavy od tmavých. A taky když publikum tleskalo a na pokyn dirigenta celý orchestr vstal.

Ze seznamu členů orchestru otištěného na poslední stránce programu jsem se dočetla, že Renata Poláková hraje u čtvrtého pultu druhých houslí. Pochopitelně jsem ji neviděla.

Přestala jsem orchestr pozorovat a soustředila se na hudbu. U Sukovy serenády Es dur se mi to příliš nedařilo. Je tak populární a obehraná, že už ve mně nevyvolává žádné emoce. Naštěstí je poměrně krátká.

Teprve Mozartova skladba pro soprán a orchestr se sopranistkou Joannou Barowskou mě uvedla do správného koncertního stavu – mírného vzrušení a sladké pohody.

O přestávce jsem Josefovi oznámila, že po koncertu Polákovou vyhledám. Mozart mě asi inspiroval k činnosti.

„Myslíš, že je to správné?“ zapochyboval můj přítel. „Bude unavená.“

„Jen se jí představím a požádám o setkání.“

„Když odmítne?“

„Tím líp. Už nebudu váhat a případ odmítnu.“

Prodírali jsme se proti proudu posluchačů ke schodům. O dvě patra níž byly šatny pro muzikanty. Věděla jsem přesně, kde jsou. Vedlo k nim několik schůdků. S Josefem jsme zůstali u nich.

„Jak ji poznáš?“ znepokojil se Josef.

Zrovna vycházela mladá žena s houslovým pouzdrem. Vedle ní vesele kráčel postarší muž s malým podlouhlým kufříkem, asi pouzdrem na flétnu.

Vykročila jsem k nim.

Muž se rozzářil. Asi předpokládal, že mu budu děkovat za koncert, a zvlášť za jeho výkon.

Vzpomněla jsem si, že flétna měla několik taktů sólo a že mu dirigent, když publikum tleskalo, dal signál, aby se zvedl.

Nemohla jsem ho zklamat.

„Děkuju,“ řekla jsem mu. „Byl to ohromný zážitek.“

Muž se ještě víc rozzářil. Pro muzikanta každá i nejbanálnější chvála je jako doušek lahodného vína.

Vítězně mrkl na houslistku.

Poděkovala mi místo něj. A prohodila k němu: „Vidíš, říkala jsem ti to.“

Asi ho předtím někdo z kolegů kritizoval. Muzikanti jsou k sobě často přehnaně kritičtí až krutí.

„Hledáme paní Polákovou,“ vyhrkl rychle Josef.

„Renatu? Ta ještě neodešla?“ divil se flétnista.

„Hned se podívám,“ honem se nabídla houslistka a rychle předala pouzdro kolegovi. Chytil ho málem v letu. Zmizela za skleněnými dveřmi.

Za chvíli se vrátila.

„Už jde,“ hlásila nám, rozloučila se a vykročila ke dveřím, které vedly do prostorné haly s šatnami. Většina muzikantů odcházela hlavním východem.

Ve dveřích do chodby, která vedla k muzikantským šatnám, se objevila štíhlá žena neurčitého věku. Podle postavy jí mohlo být kolem třiceti pěti, ale podle unaveného a strhaného obličeje jí mohlo táhnout na padesátku.

Do kolika let můžou aktivně hrát? Spousta muzikantů má profesionální nemoci – postihují je bolesti uší, kloubů na rukou a prstů.

Žena měla v rukou houslové pouzdro.

Nejistě se na nás podívala.

„Čekáte na mne?“

„Paní Renata Poláková?“

Přikývla.

Podávala jsem jí ruku: „Jana Brodská.“

Potřásly jsme si rukama.

Obrátila se k Josefovi. Najednou se usmála. „Já vás znám…“

Můj přítel se nejistě pousmál.

„Viděla jsem vás ve Vídni. Na evropské soutěži mladých muzikantů. Doprovázel jste svého vnuka.“

„A jo!“ rozzářil se Josef.

„Martínek Bem?“ ujistila se.

„Ano.“

„Skvěle zahrál povinného Beethovena. Všichni jsme vám tehdy záviděli, vážený pane… Jiří Bem!“ předvedla svou dobrou paměť na jména.

Josef jí potěšeně stiskl ruku.

Vzpomněla jsem si, že když jsme se před lety seznámili, představil se jako Jiří Bem. Ale všichni příbuzní, přátelé a známí ho oslovovali druhým jménem – Josef. Jiří by se mi sice líbilo víc, ale v telefonu se představoval jako Josef. Pak jsem si na to jméno tak zvykla, že jsem to jeho první zapomněla.

„Vnuk tehdy ale dostal druhou cenu,“ připomněl jí Josef.

„V konkurenci mezi těmi mezinárodními vunderkindy opečovávanými celým týmem profesorů a hudebních odborníků je to mimořádný úspěch!“ řečnila nadšeně s pohledem na Josefa. „Víte, kolik úsilí stálo porotu, aby nějakému neznámému českému klukovi, žákovi neznámého českého profesora, kterého nikdo z českých pedagogů nedoprovázel ani neměl vlastní klavírní doprovod, přiznali, že byl nejlepším z nejlepších? Jenže první cenu nemohl dostat, vždyť o cenách už bylo více méně rozhodnuto předem podle významu profesorů, politického a finančního zázemí, což je v soutěžích skoro pravidlem, přece…“

„Paní Poláková, jde o to…,“ pokusila jsem se ji přerušit.

Mne si vůbec nevšímala.

Pokračovala: „Váš vnuk, pane Beme, má neuvěřitelný talent!“

„Já vím,“ přiznal se.

„A vy…,“ konečně se trochu zarazila.

Nebylo to kvůli mně, ale kvůli Josefovi. Všimla si, že se nadechl a chystal se něco říct.

Nepustila ho ke slovu.

„… vy chcete změnit profesora? Což o to, moc by mě těšilo učit tak nadaného kluka, bylo by to pro mne velkou ctí mít tak nadaného žáka,“ chrlila na nás udiveně a polichoceně, „ale nebylo by to správné. Řekla bych, že z mé strany přímo nemorální. Vždyť díky profesoru Farskému, který je vynikající pedagog a umí své žáky…“

Přišel k nám nějaký muž.

„Renato, mám na tebe počkat?“

Přehodil do levé ruky pouzdro ve tvaru lesního rohu. Koukl na mne a na Josefa. Asi čekal, že nás Renata představí.

Nepředstavila.

„Nebo máš odvoz?“ zeptal se tedy.

„Péťo, jo, počkej. Jen se domluvím s prarodiči Farského žáka,“ nepřímo nás představila kolegovi.

Muž nám kývl na rozloučenou a odešel.

Využila jsem toho.

„Nebudeme vás teď zdržovat. Potřebovala bych si s vámi promluvit. Měla byste na mě chvilku čas?“

„Ale ano. Jistě. Klidně mi zavolejte. Máte můj telefon?“ neptala se mě, ale Josefa. „Jenže co se týče vašeho vnuka…“

„Ne, ne, nejde o mého vnuka,“ zklamal ji Josef.

„Ne?“ divila se.

„Víte, tady paní doktorka Brodská z detektivní kanceláře…“

„Odkud?“ Renata Poláková si myslela, že se přeslechla. Pořád se dívala na Josefa.

„Ze soukromé detektivní kanceláře Petr,“ usmála jsem se na ni přátelsky.

Konečně na mě pohlédla.

„Cože?“ Vyděsila se. Dokonce o krok odstoupila. A najednou se zasmála. „To je nějaký omyl,“ otočila se k Josefovi. Udělala krok zpátky na původní místo. „Copak jsem provedla?“ zeptala se skoro pobaveně.

Josef se taky usmál. Omluvně.

„Kdybyste měla chvilku čas, paní doktorka vám vše vysvětlí.“

Zvážněla. Zamračila se.

„Poslal vás doktor Lang?“

Měla jsem dojem, že okamžitě byla v obraze.

„Myslíte notáře?“

„Jo. Nebo někdo jiný?“

„Detektivní kancelář,“ odpověděla jsem.

„Cože?“

„Jsem z detektivní kanceláře.“

„Aha…,“ prohlédla si mě od hlavy k patě.

„Vidím, že víte, o co jde,“ řekla jsem.

„Tuším.“

„A myslím, že by bylo lepší, kdybychom si o tom popovídaly…“

„Ne. Nezlobte se. Ten špatný žert nebo omyl nebo co to bylo s těmi penězi na mém účtu, tak o tom se vůbec nehodlám bavit.“

„Ale pan Eduard Davis…“

„O žádném panu Davisovi – snad je to jeho pravé jméno – tak o tom panu Davisovi, ani o nikom s tímto jménem, jsem v životě neslyšela a slyšet nechci, žádné peníze od neznámých dárců nepřijímám, nehodlám pro nikoho dělat bílého koně nebo úkryt či úschovnu nebo k čemu mě chtějí použít…“

Chystala jsem se jí vysvětlit, o co mi jde, ale nepustila mě ke slovu.

„Takže, vážená dámo, na shledanou, vlastně sbohem.“

Rázně se k nám otočila zády a udělala od nás několik kroků.

„A nezajímá vás, kdo a jak vás vyhledal?“ obrátila jsem se k jejím zádům. „Jak někdo přišel na číslo vašeho účtu?“

Byla už u dveří.

Prudce zabrzdila, otočila se k nám, koukla se na nás s viditelným odporem a prohodila: „Ne. Nezajímá.“

„Paní Poláková…“

Nenechala mě domluvit.

„Myslím, že dnes není těžké nabourat se ani do vojenských tajemství, bankovních kont, natož do účtů obyčejné ženské v obyčejné bance. Je to víc než jednoduché.“

A s konečnou platností odkráčela.

„Tak, a máme to,“ poznamenal Josef.

„Je zajímavé, jak hned věděla, o co jde,“ řekla jsem zamyšleně.

Vzhlédla jsem k němu. Vypadal zklamaně.

„Je ti líto, že jsi s ní nemohl pokračovat v debatě o nadání a o hudebním vzdělání tvého Martínka?“

„Trochu,“ přiznal. „Zapomněl jsem jí říct, že Martínek je u svých rodičů v Německu a na hodiny s Farským jezdí jednou nebo dvakrát za měsíc do Locarna. Farský si tam v letní sezoně přivydělává na nějakém letním soustředění mladých houslistů. Vlastně ho tam pozvali právě kvůli Martínkovu úspěchu.“

„Martin je tam s ním?“

„Ne. Víš, jak je to drahý? Škola a pobyt? Má dcera si to může dovolit jen jednou měsíčně na dva dny. Vždyť oba jsou jen inženýři…“

„Tak to je mi taky líto,“ uznala jsem. A aby nebyl na omylu, že mi nejde o hodiny u profesora Farského, ale o možnost získat důvěru Polákové, zeptala jsem se: „Co když Farský náhodou zná Davisovy?“

Má myšlenka se Josefovi nelíbila.

„To je málo pravděpodobné,“ prohodil.

Ale mě napadlo, že se v případě těch peněz může vyskytnout spousta dalších souvislostí a variant.

Tuhle myšlenku jsem sdělila Josefovi.

„Hm…,“ reagoval.

Scházeli jsme po schodech do vestibulu metra.

Dole na nástupišti Josef promluvil: „Jano, ale to by znamenalo tak trochu zasvětit cizí lidi do případu. To smíš?“

„Nebudu je do ničeho zasvěcovat, ale jen se ptát.“

„Podívej se, mně samozřejmě můžeš důvěřovat, protože se o tom s nikým dalším bavit nebudu. Ale vždyť i teď při debatě s Polákovou jsem se bál prozradit, že vím, o co jde. Naštěstí ti o tom řekla sama.“

„Máš pravdu,“ souhlasila jsem. „I to, že tě do případu tak trochu angažuji, není správné,“ pokračovala jsem. Snažila jsem se potlačit nepříjemný pocit z jeho výčitky. „Uznávám. Udělala jsem chybu.“

„Žes mi o tom vyprávěla?“ divil se. Asi tu výčitku nemyslel vážně.

„Že jsem si napřed nepromluvila s tím Eduardem Davisem.“

„Teď už mu volat nehodláš, že ne?“

„Proč ne?“ nerozuměla jsem.

„Och, Jano, vždyť jsi tvrdila, že když s tebou Poláková odmítne mluvit, necháš to být. Nic nebudeš vyšetřovat a…“

Poslední Josefova slova jsem neslyšela. S rachotem přijel vlak.

Nastoupili jsme.

Okamžitě se zvedli dva mladíci a uvolnili nám dvě sedadla.

Poděkovali jsme jim a posadili se.

Seděli jsme vedle sebe, ale mluvit se kvůli rámusu nedalo. Leda křičet. Křičet se mi nechtělo.

Dívala jsem se na spolucestující.

Všimla jsem si mladé ženy naproti. Někoho mi připomínala. Chvíli jsem přemýšlela koho.

Vybavilo se mi malé knihkupectví v městečku, kam mě zavedlo pátrání po bohaté Američance, která odkázala peníze jedné učitelce z učňovské školy. Američanka tvrdila, že tu učitelku zvolila náhodou v telefonním seznamu. Učitelka to dědictví odmítala, dokud jsem nevypátrala, že ty peníze nejsou spojeny se žádným zločinem nebo podvodem. Byla to odměna za hrdinství učitelčiných rodičů.

Případ dědičky z telefonního seznamu, jak jsem tomu říkala, skutečně vypadal na chlup stejně jako případ Renaty Polákové. Až na ten údajný telefonní seznam a povolání údajné dědičky.

Co když rodiče nebo spíš prarodiče Polákové taky někomu pomáhali za války?

Neměla bych tu učitelku sehnat a požádat ji, aby si promluvila s Polákovou?

Nemohla by Polákové domluvit, aby ty peníze přijala a až pak by si naší kanceláří nechala zjistit, co ji spojuje s Davisovými?

„Jano, už vystupujeme,“ trochu mě zatáhl za rameno Josef.

Málem jsme přejeli naši stanici.

„Vzpomínáš si na tu učitelku z učňovské školy, která taky zdědila balík ze Států?“ zeptala jsem se Josefa, když jsme vystoupili z metra.

„Jaká učitelka?“ nepochopil Josef.

„Ta, která…,“ zarazila jsem se.

Hluboce jsem se zastyděla. Když jsem ten případ vyšetřovala, Josefa jsem ještě neznala. Tehdy ještě žil Ladislav.

Nasadila jsem přehnaně lehký tón.

„To jsem ti nevyprávěla o učitelce, která taky nechtěla přijmout dědictví, protože nevěděla, kdo a proč jí ho odkázal?“

„Myslím, že ne.“

„Řešila jsem podobnou záhadu nechtěného dědictví.“

„A vyřešilas?“

„Jo.“

„Zjistila jsi, že to dědictví pocházelo od nějakých ztracených a znovu objevených příbuzných?“

Najednou se mi to nechtělo vyvracet a vysvětlovat, že to bylo úplně jinak.

„Ano, tak nějak,“ prohodila jsem.

V duchu jsem si řekla, že až přijdu domů, vyhledám podle starých záznamů kontakt na paní inženýrku Pavlínu Vlachovou. Jenže v té době jsem ještě neměla doma počítač. Všechno jsem psala do malého sešitu. Snad ten sešitek někde najdu.

A napadla mě další možnost: Co když Poláková skutečně má nějaké příbuzné?

U domovního vchodu jsem se Josefa zeptala, jestli u mě zůstane.

Nechtěla jsem, aby zůstal. Chtěla jsem pracovat.

Josef to vycítil.

„Ne. Pojedu domů.“

Políbil mě na rozloučenou a popřál mi dobrou noc.

Konečně jsem byla doma.

Zřejmě je ve mně něco od našich zvířecích prapředků. Ve svém prázdném bytě jsem okamžitě pocítila klid a bezpečí. Byl to můj úkryt před všemi starostmi, problémy, a dokonce před bolestmi.

Je to neuvěřitelné, ale i zuby mě přestávaly doma bolet. Dokonce i pocit únavy se stával skoro příjemný – hřálo mě vědomí, že se můžu na všechno vykašlat, jít si lehnout a spát.

Kdyby se mě někdo zeptal, jakého mám koníčka, bez váhání bych odpověděla, že spaní. Usnu kdekoliv a kdykoliv, jakmile zaujmu horizontální polohu.

Uvařila jsem si čaj. Zelený. Povzbuzuje mě a odhání únavu. Potřebovala jsem přemýšlet.

Zapnula jsem televizi. Ale nic mě nezaujalo.

Vzpomněla jsem si, že mám pořád vypnutý mobil.

Chvilku jsem váhala. Mám se nechat rušit oznámeními o nepřijatých hovorech a zprávami o přijatých e-mailech?

Zvědavost zvítězila.

Zapnula jsem mobil.

Podle očekávání se mi pokoušel dovolat Vašek. Pak mi poslal zprávu: „ZITRA V 13.00 OBED S DAVISEM. V HOTELU MALINSKI. V 16.00 SETKANI S NOTAREM LANGEM.“

Odpověděla jsem mu otázkou: „SPIS?“

Vzápětí mi Vašek volal.

„Jano, domluvil jsem se s notářem doktorem Langem…“

Přerušila jsem ho. „Ne. Už se s nikým nesetkám. Setkávej se sám, s kým chceš.“

„Co to najednou plácáš?“ vypadlo z mého jediného kolegy.

„Neplácám. A nemluv se mnou tak neuctivě,“ hrála jsem pobouření.

„Jano, tys pila?“

„Jo.“

„Víno? Kolik?“

„Zelený čaj. Jeden hrnek.“

„Ten zelený čaj působí na mozek?“

„Ovšem. Povzbuzuje a zároveň uklidňuje. Ale nemám důvod mluvit s Langem.“

„A přijel Davis.“

„Ani s Davisem, ani s nikým jiným. Stačí, že jsem se setkala s Polákovou.“

„Co ti řekla?“

„Zametla se mnou.“

Vaška to překvapilo.

„S tebou taky?“

„Jo. A kdyby u toho nebyl Josef, tak by mě opravdu někam poslala.“

„Jano, ale s Davisem a s doktorem Langem by ses setkat mohla.“

„Nemohla…“

„Jano, aspoň ze zvědavosti,“ použil mou vrozenou vlastnost. Byla jsem odjakživa zvědavá na lidi.

„No… Tak dobře,“ nechala jsem se nachytat. „Na Davise se podívám. Ale z jednání s právníky dostávám kopřivku.“

„Proč?“

„To je na dlouhé vysvětlování.“

Skutečně bych mu dlouho a určitě zmateně vysvětlovala, že právníkům instinktivně nedůvěřuji. Jak můžu důvěřovat lidem, kteří se živí lidskými křivdami a neštěstím? Kteří zavedli jakousi svou řeč, že i obyčejnou žádost nemůže člověk sepsat normálně srozumitelně a lidsky a musí se obracet na právníky?

Jako se v minulosti negramotní lidé obraceli na písaře.

Ale to je ještě ta nejmenší potíž.

Občas mě dokonce napadlo, co by dělali právníci, kdyby se neporušovaly zákony. Vymýšleli by pak zákony, podle kterých by se skoro nedalo žít?

Stejně je to zajímavé, že základem všech zákonů je desatero, které sepsali židovští rabíni, a základem práva antické římské právo.

Je to sice můj laický názor, ale zatím mi ho žádné moudré knížky nevyvrátily.

„Vašku, ale vysvětli mi, jak můžeme řešit něčí problém, když nositel, pardon, nositelka problému o tom nechce ani mluvit?“

„Hm…,“ nehádal se se mnou. „Zkus to vytáhnout z Davise. Zeptej se ho…“ Ve Vaškově hlase se objevil jakýsi podivný tón. „Například, jak přišel na… tebe? Vůbec na naši kancelář.“ Odhalil, z čeho pramení má zvědavost a proč jsem s tou schůzkou souhlasila. „Notáře si vezmu na starost já,“ sdělil mi.

Mlčela jsem.

Vašek se znepokojil.

„Jano, jsi tam?“

„Jo. Vašku, ale ještě než se sejdu s Davisem, potřebuju vědět všechno, co se ti podaří sehnat přes bývalé kolegy policajty o Renatě Polákové, její rodině a jejích předcích.“

„Do kolikátého kolena?“

„Stačí do třetího. Nebo čtvrtého? Válečného.“ Proboha, už vyrostlo tolik generací?

„Za jeden den?“ zhrozil se, ale neodmítl.

„Za půl.“ A najednou jsem se slyšela slibovat: „Já se pokusím vytáhnout všechno z Davise. Je to přece v jeho zájmu mi říct, co ví a co si o tom myslí, že jeho ctěná paní matka připraví své zákonné dědice o milion.“

„To se snad dozvím od Langa.“

„A koukni se u něj na tu krutou podmínku, že ten milion musí dotyčná osoba přijmout. Mimo to, ta milionářka musela houslistku odněkud znát, nebo vyhledat, ne? Vašku, a smí se taková podmínka vůbec napsat do poslední vůle?“

Někde nebo od někoho jsem se doslechla, že se v oficiální poslední vůli nesmějí uvádět podmínky.

„To nevím,“ přiznal se Vašek, „ale možná, že to ani nebyla oficiální podmínka, ale jen posmrtné přání staré paní.“

„A pan Eduard Davis se neodváží ho nesplnit?“ nechtěla jsem tomu věřit.

„Tak se na to Davise taky zeptej, ačkoliv nám do toho nic není. Dobrou noc.“

„Jo, dobrou.“

Ale v hlavě mi vířily další nápady.

Posadila jsem se k počítači, vyťukala jsem možné důvody, které se mi prohnaly hlavou, když jsem si představila, proč někdo odkáže tak obrovskou částku peněz cizí osobě.

Opravdu cizí?

Co když…

Pokud existoval nějaký pan Davis, Eduardův otec a manžel Carol Davisové, mohla by Poláková být jeho nemanželskou dcerou…

Takže:

Poláková je Davisova nemanželská dcera nebo dcera z prvního manželství, případně odložená dcera Davisové?

Jiná příbuzná (neteř, praneteř atp.)?

Honorář (nehrála Poláková někde načerno)?

Předválečná, válečná nebo těsně poválečná známost jejích rodičů s Davisovými?

Peníze rodičů nebo prarodičů uložené na Davisovo jméno ve Švýcarech?

Napadlo mě, že je to docela možné. Jak tvrdí profesor sociologie na ženevské univerzitě Jean Ziegler, Švýcarsko se zavázalo vyplatit 250 milionů švýcarských franků za uloupené zlato. Pro Švýcary to byl dobrý obchod, protože představoval jen zlomek hodnoty německé kořisti. Ale až v roce 1997 se pod tlakem ze zahraničí našly další miliony franků, patřících obětem holokaustu.

Nepatří rodiče Polákové k válečným obětem?

Co když o tom padesátiletá Poláková ani neví?

Psala jsem dál:

Peníze z nějakého podniku, který vlastnili rodiče, prarodiče či jiní příbuzní Polákové nebo peníze z nějakého tajného obchodu (ale toho se Poláková právě bojí. Možná i něco tuší?)

Výnos z akcií?

Nezapomenutelné milostné vztahy?

Podívala jsem se na seznam. Moc těch důvodů mě ale nenapadlo. Většina byla málo pravděpodobná. Ale aspoň vím, na co se budu ptát.

Větu o tajném obchodu jsem vymazala. S čím se může obchodovat?

A připsala jsem otázku, kde se členové Davisovy rodiny narodili, kde žili, kdy, kde a na co umřeli (případně kde jsou pohřbení).

Vytiskla jsem ten seznam. Dvakrát.

Jeden list jsem přeložila a strčila do kabelky.

Vrátila jsem se do postele.

Pocit, že dělám nějakou chybu, mě neopustil.

V myšlenkách jsem si promítala dnešní den.

Večer.

Poláková.

Josef.

Zklamání v Josefových očích, když jsem ho poslala domů.

Proboha, co to vyvádím? Místo abych strávila příjemný večer se svým báječným přítelem, zabývám se nějakým milionem, který jakási ženská nechce. A to jen aby firma mého zetě nezkrachovala.

Posadila jsem se.

Ze stolku u postele jsem si vzala mobil, zapnula jsem ho, vyťukala zprávu a poslala ji Vaškovi:

„NIKAM NEJDU, SE MNOU NEPOCITEJ. ZITRA JEDU NA VYLET.“

Pak jsem ještě poslala zprávu Josefovi:

„ZITRA V POLEDNE POJEDEME NA VYLET DO PRUHONIC DIVAT SE NA RODODENDRONY.“

Vypnula jsem mobil, dala ho na stolek a vrátila jsem se do vodorovné polohy.

Tentokrát jsem usnula hned.

Koniec ukážky

Table of Contents

Tiráž

1

2