Copyright © 2010, 2011 by Patricia L. O'Neill

Translation © Zdík Dušek, 2013

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu THE EYE OF RE

přeložil Zdík Dušek

Redakční úprava Lukáš Foldyna

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2013

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-513-4 (ePub)

ISBN 978-80-7466-514-1 (mobi)

O autorce

Patricia L. O’Neillová se narodila a vyrostla v malém městě nedaleko Chicaga. Získala bakalářský titul z biologie na University of Illinois a doktorát na University of California v Los Angeles. Akademická dráha ji zavála na univerzity po celých Spojených státech i do odlehlých afrických pouští. V roce 1986 se přestěhovala do západní Austrálie, aby zde pokračovala ve vědeckém výzkumu, a kromě toho začala psát popularizační vědecké články pro australské časopisy. Poté, co získala několik cen za své povídky, rozhodla se věnovat psaní na plný úvazek. Soustředí se na historické romány, v nichž může kombinovat kreativní psaní, badatelské zkušenosti a cit pro nevyřešená tajemství. Záhady obestírající faraonku Hatšepsut v ní podnítily vášeň pro starověký Egypt, která vyvrcholila knihou Faraonka, za niž získala cenu Střediska spisovatelů NSW a vydavatelů Nového Holandska v žánru beletrie.

Patricia je ředitelkou Západoaustralské společnosti starověkého Egypta, kde pořádá přednášky o starověkém Egyptě a vyučuje egyptské hieroglyfy. Také píše vědecké sloupky do časopisu Aurealis Australian Fantasy and Science Fiction. Žije v kopcích v okolí Perthu.

Poděkování

Jsem velice vděčná spisovatelkám Felicity Youngové a Carole Suttonové za to, že byly během mé dlouhé a někdy náročné práce tak trpělivými a užitečnými porodními asistentkami. Děkuji Christine Nagelové za radu, abych přijala výzvu a pustila se do psaní o Hatšepsut. Rémy Maassen proměnil ty nejambicióznější nápady k webové stránce trilogie v úžasný zážitek pro čtenáře. Velice si vážím své agentky Sheily Drummondové za neochvějnou podporu a víru v mé spisovatelské schopnosti. Nejvíc dlužím bratrovi a sestře – za smích, slzy a vzrušení na všech správných místech a za to, že si zamilovali příběh, který jsem psala. Navždy taky budu vzpomínat na Champagne Katy-Scarlett, Suregema Kadina a Calipha, kteří mě naučili, že věrnost, empatie a statečnost se vyskytují i ve čtyřnohé podobě.

Pro Adelaide

netes iwáwt-i, sat n khat-i

ist in nejteru ahá her-s

setep-sen sa-sen

ha-es râ neb

Ona je můj dědic, dcera mého těla.

Bojují za ni všichni bohové.

Rozšiřují na ni svou ochranu,

stojí při ní každý den.

Autorčina poznámka

Většina osob a míst v mé knize opravdu existovala či existuje dodnes, a označuji je skutečnými staroegyptskými názvy. V případech, kdy čtenáři patrně více znají jména řecká (např. Théby, bůh Osiris), používám v textu právě ta. Další informace najdete v dodatku na konci knihy. Výslovnost jmen si můžete poslechnout na stránkách www.hermajestytheking.com.

Egypt

1476 př. n. l.

1. kapitola

Dva bohové jsou lepší než jeden, ale ne pokud je máte oba v sobě. Představovala jsem sporné území, o něž se svářili, a jestliže jsem chtěla přežít, měla jsem jedinou naději: probudit mrtvého.

Narušení faraonovy hrobky je ten nejnebezpečnější skutek, do jakého se lze pustit. Dělník, který vytloukl cihly a omítku uzavírající vchod do pohřební komnaty mého otce, padl na místě mrtev. Mumie, jež ležela za pozlacenými cedrovými dveřmi přede mnou, ale jistě nesrazí svou vlastní dceru. Rozechvěle jsem sáhla po tlustém provazu, který svazoval dveřní kliky. Když se hliněná pečeť na uzlu rozdrolila, cosi mi přeběhlo po prstech a paži. S vyjeknutím jsem uskočila jako malá holka a zahanbeně jsem si ometla rameno. „Drž tu lampu blíž, Hapusenebe,“ řekla jsem. „Něco mi vyběhlo po ruce.“

„Fuj!“ Hapuseneb si vyklepal vlastní šaty. „Tady to je.“ Ostrůvek mdlého světla z olejové lampy sledoval mihotavý stín, který prchal po podlaze z hrubě otesaných kamenů. „Kouslo nebo bodlo tě to?“

„Myslím, že ne.“

Dvacet kroků za námi se z temné chodby ozval Senenmut: „Dovolte mi, abych se přiblížil – potřebujete druhou lampu. Ve zdejších štěrbinách se to jen hemží pavouky a štíry.“

„Zůstaň vzadu,“ přikázal mu Hapuseneb. „Do královské pohřební komnaty mají přístup jen králové a velekněží. Kdyby ses náhodou dotkl těch dveří nebo čehokoliv za nimi, zemřel bys jako ten dělník.“

Senenmut si výsměšně odfrkl. „Nebojím se mumií. Ten dělník nejspíš dostal infarkt.“

„Netušil jsem, že kromě dalších dovedností jsi i lékař, Senenmute,“ poznamenal Hapuseneb jízlivě.

„Duch mého otce by jistě ocenil, kdybyste přestali s tím špičkováním,“ řekla jsem. „Prosím, zůstaň, kde jsi, Senenmute. Další člověk a lampa by spotřebovali příliš mnoho vzduchu a už tak se tady těžko dýchá.“ Stáli jsme ve spodní části strmé, klikaté chodby. Pohřební komnata byla tak hluboko pod zemí, že se tu vzduch obnovoval jen velmi pomalu. Nemohla jsem ztrácet čas rivalitou mezi Hapusenebem a Senenmutem. Zatáhla jsem za dřevěné kliky a těžké dveře se zasténáním pantů povolily. Ovanul nás ztuchlý zápach, ztěžklý vůní koření a aromatických dřev, a taky slabý žluklý puch, který svědčil o věcech, jež bylo lepší si nepředstavovat.

Vkročila jsem do pohřební komnaty. Hapuseneb mě následoval a zavřel za námi. Komnata byla velká jen jako moje ložnice, ale stěny budily dojem, že se táhnou někam dál do rozlehlé temnoty obývané tajemnými bytostmi. Toto bylo místo vzkříšení, kde se mrtvé tělo měnilo v živoucího Osiridova krále. Takový druh magie po sobě zanechává strašidelné dozvuky.

Ze dvou cedrových sarkofágů uprostřed místnosti se blyštily zlaté jiskřičky světel. Ten velký patřil mému otci, menší po jeho boku mé matce. Nechala jsem ji sem převézt poté, co zločinec Neferveben znesvětil její hrobku.

„Co bys chtěla, abych udělal?“ zeptal se Hapuseneb a nervózně se rozhlédl kolem. „Nechápu, proč prostě nedoneseš svému otci dary do jeho zádušního chrámu. Proč jsme se museli trmácet až sem dolů?“

„Potřebuji odpovědi na některé otázky, Hapu, a v otcově chrámu jeho hlas něco přehlušuje. Dej mi koš s donesenými dary, postav se vedle mě a drž lampu co nejvýš, abych viděla.“ Podal mi košík s kulatým bochníkem chleba, džbánkem piva a lahvičkou myrhového oleje. Opatrně jsem přešla do středu místnosti – musela jsem se vyhýbat soškám a svatyním, které obklopovaly královský sarkofág.

„Co by mohlo přehlušovat tvého otce v jeho vlastním zádušním chrámu?“

Smetla jsem prach a kamínky, které se nahromadily na zlaté tváři otcova sarkofágu. „Něco mocného a zlého.“

Hapuseneb se usilovně snažil o klidný výraz, ale mihotavé světélko lampy jen zvýrazňovalo ustarané stíny na jeho obličeji. „Nemluvíš snad o Pánu temnoty, nebo ano?“

Vážně jsem přikývla a zašeptala to hrůzu nahánějící jméno: „Sutech.“

S pověrčivou hrůzou se rozhlédl po okolní tmě. „Ale tvůj otec je taky bůh. Jak se Sutechovi podařilo vniknout do jeho chrámu?“

„Se mnou.“ Otevřela jsem myrhový olej a pokapala s ním zlatou posmrtnou masku. „Hapu, jsem posedlá Sutechem.“

„Jak je to možné? Hatšepsut, jsi Horův král – žije v tobě bůh Horus. Sutech do tebe nemůže jen tak vpadnout!“

„On do mě nevpadl. Pozvala jsem ho.“

„Proč jsi to udělala? To je šílené! Horus a Sutech jsou nesmiřitelní nepřátelé.“

Otočila jsem se k Hapusenebovi. „Potřebovala jsem sílu Pána temnoty k vítězství ve válce v Núbii. Sama bych to nedokázala – Horova moc prostě nestačila. Myslela jsem, že je ve mně slabé královské ka, protože jsem žena, a tak jsem vyhledala Sutecha. Můj otec ho oslovoval pokaždé, když vyrážel do bitvy, a nezdálo se, že by mu Sutech někdy ublížil.“ Zachvěl se mi hlas a odvrátila jsem se. „V Núbii jsem páchala hrozné věci, Hapu. Hrozné. Zmocnil se mě Pán temnoty a já si libovala v masakrech. Můj otec tak nikdy nejednal. Takže ho požádám o pomoc, aby mě zbavil Sutecha.“

„Sutech tě sužuje, i když je po válce?“

„Každou noc, kdykoliv zavřu oči, znovu prožívám všechny hrůzy.“

„Proto jsi trvala na tom, že otevřeme pohřební komnatu tvého otce – to je jediné místo, kam se za tebou Sutech nedostane. Ach, Hatš, já věděl, že tě něco změnilo, ale nevěděl jsem co. Pověz mi, jak ti mám pomoct.“

„Postav lampu na sarkofág a dávej pozor, aby na mě nic nelezlo.“

Přitiskla jsem k víku sarkofágu dlaně a odrecitovala modlitbu pro mrtvé. Pod pozlaceným dřevem leželo tělo mého otce, nehybné, ale nikoliv netečné. Právě tady se spojovaly všechny jeho složky – ba, ka, srdce, stín a jméno – a vytvářely osobu, která mě milovala a mohla mě ochránit před Pánem chaosu. Cítila jsem otcovu přítomnost, pevnou a vzdálenou jako hvězdy. Otče, potřebuji tvou pomoc. Ode dne, kdy jsi vdechl královské ka do mého těla, ve mně žije Horus. Ale když mě opouští moje ba, vstupuje do mě Sutech a útočí na mě. Jestli zničí královské ka, z tváře země navždy zmizí mír a spravedlnost. Netroufám si ale Sutecha vyhnat – bez něj bych nedokázala vyhrát ve válkách, které jistě přijdou. Jak jsi ovládl Pána temnoty? Odpusť mi moji slabost, otče!

Čekala jsem na odpověď. Když si mě otec vybral za svého nástupce, věřil, že jsem dost silná, abych se vypořádala s nároky trůnu. Nikdo však netušil, co mě panování bude stát. Vládla jsem, ačkoliv jsem po tom nikdy netoužila. Zvítězila jsem ve válce, kterou jsem nikdy nechtěla vybojovat. Měla jsem manžela, o kterém jsem nikomu nesměla říct.

„Co to bylo?“ Hapuseneb se ohlédl ke dveřím. „Přemohla snad Senenmuta zvědavost?“

„Uklidni se, Hapusenebe. Přikázala jsem Senenmutovi, aby sem nechodil. Možná se mi můj otec chystá dát znamení.“

Shora se ozvalo děsivé zasyčení a královský sarkofág zasypaly kamínky. Pak se místností rozlehlo hlasité prasknutí jako neviditelný blesk. Ze stropu se na nás snesla sprška plochých kusů břidlice. Zakryla jsem si hlavu pažemi a přikrčila se. Hapuseneb mě chránil vlastním tělem. O zem se roztříštil kus břidlice o velikosti talíře a odletující úlomky mi rozťaly kůži na kotníku.

Pak opět zavládlo ticho.

Plíce jsem měla plné prachu. Hapuseneb se s kašlem posadil a zasípal: „Jsi v pořádku?“

„Snad ano – jenom pár škrábnutí. A ty?“

„Nic mi není. Aspoň že pořád hoří lampa.“ Podal mi ruku a zvedl mě na nohy. „Nevím, jestli je sesuv znamení, nebo ne, ale myslím, že by bylo moudřejší pokračovat v rozhovoru s tvým otcem někde jinde.“

„Máš pravdu, Hapu. Asi bychom měli jít.“

Zamířili jsme vrstvou sutin k východu. Hapuseneb zatlačil do dveří, ale ty se ani nepohnuly. Podržela jsem lampu a Hapuseneb se do nich opřel vší silou. Pořád nic. „Co s nimi je?“ zeptal se s rostoucí panikou v hlase.

„Zvedni mě a já se podívám, co je blokuje,“ řekla jsem. Hapuseneb propletl prsty a já jsem si na ně stoupla, abych mohla vyhlédnout štěrbinou mezi dveřmi a stropem. V kalném světle lampy jsem spatřila obrovské kamenné desky, které zaplňovaly celou chodbu. „Matko noci! Strop se propadl.“

„Je to zlé? Můžeme vylézt ven?“ Hapuseneb mě spustil na zem.

Podívala jsem se na něj. „Hapu, jsme v pasti.“

Usilovně se snažil ovládat svůj výraz. „Senenmut doběhne pro pomoc. Sežene dělníky, aby nás vykopali.“

„Co když ho ten sesuv rozdrtil?“ Potlačila jsem výkřik, který se mi dral z hrdla.

„U ústí chodby je spousta dělníků a kněží. Určitě slyšeli hluk a uvidí, jak se odtud šíří oblak prachu.“ Zaváhal. „Omlouvám se – doufám, že se panu Senenmutovi nic nestalo. Ale ty jsi zraněná. Máš krvavý kotník.“

„To nic není.“

„Ošetřím tě.“ Přitáhl bytelnou dřevěnou truhlu. „Posaď se a posviť mi na to.“

Poslechla jsem a natáhla nohu před sebe. „Říkala jsem ti, že to nic není.“

Klekl si mi k nohám. „Mohl bych omýt prach tím pivem, které jsme donesli. Nebo bychom si ho měli spíš pošetřit? Možná jim bude záchrana chvíli trvat a my budeme potřebovat něco k pití.“

„Udusíme se dlouho před tím, než bychom zemřeli žízní.“ Poklepala jsem na víko truhly. „Klidně si sedni – měli bychom šetřit vzduchem.“

Hapuseneb si rezignovaně povzdychl a posadil se. „Neměl bych zhasnout lampu? Plamen odebírá ze vzduchu životní sílu.“

„Ne. Nechci být ve tmě dřív, než to bude nutné.“ Rozhlédla jsem se po převalující se černi kolem nás. „Není to moje chyba? Požádala jsem otce, aby mě ochránil před Sutechem. Třeba to jde udělat jenom takhle. Ale proč by tě tady zavíral se mnou?“

„Možná chce, abychom byli konečně spolu.“ Položil mi dlaň na ruku.

„Ale jestli zemřu, Horovým králem se stane mladý Thutmose a tebe jsem určila správcem, dokud nebude plnoletý. Nesmíme zemřít oba! Egypt by byl uvržen do chaosu a dvořané by se přetahovali o správcovství.“

„Nepochybuji o tom, že pan Senenmut všechno zvládne,“ odtušil Hapuseneb jízlivě.

„Ne. Zakázala jsem mu působit jako regent. Ostatní dvořané by ho nikdy nepřijali. Jeho úkolem je chránit mou dceru. Ale co když ho rozdrtila skála? Co bude s Nefrure?“

„Inet ji vychová, stejně jako vychovala tebe. A Hui ji přijme do mé rodiny.“ Stiskl mi ruku. „Nic z toho se ale nestane. Zachrání nás a všechno dobře dopadne.“

Naděje nás však rychle opouštěla. Seděli jsme snad celé hodiny a napínali sluch, jestli zaslechneme hlasy nebo zvuky kopání. Ticho narušoval jen šramot drobných tvorů ve skalních štěrbinách.

Nakonec Hapuseneb zašeptal: „Zajímalo by mě, jak dlouho tu budeme. Po západu slunce se tvůj otec jako každý večer znovu zrodí. Takový pohled není určený pro smrtelníky. Jestli ještě budeme naživu, nejspíš na místě shoříme.“

„Třeba nás odvede před Osiridův tribunál,“ zívla jsem. Dýchalo se mi čím dál hůř.

„Hatš, vzpomínáš, jak mi bylo šestnáct a řekl jsem ti, že nikdy nebudu milovat nikoho jiného než tebe?“

„Jistěže si na to vzpomínám. Byli jsme nejlepší přátelé. Pořád jimi jsme.“

„Mluvil jsem vážně.“ Objal mě paží kolem ramen. „Bojím se, že tady zemřeme. Myslíš, že bych aspoň jednou, dokud v nás zůstává dech života, mohl poznat, jaké to je milovat tě se vším všudy?“

„Hapu, jsi ženatý. Mluvíš o cizoložství. Chceš čelit Osiridově tribunálu s čerstvým hříchem?“

„Věřím, že mi Osiris odpustí, protože Hui mi odpouští taky. Nevadí jí, že se těším se služebnými, když je těhotná. A tvoje srdce žádný hřích neposkvrní – jsi svobodná.“

Odtáhla jsem se od něj. „Pro mě by to bylo taky cizoložství, Hapu.“

„Nepovídej – Tut je skoro čtyři roky po smrti.“ Odmlčel se. V šeru jsem ho skoro neviděla, ale teď se mu na čele zaleskly kapky potu. Vydechl. „Ty jsi vdaná! Provdala ses za Senenmuta!“ Vyskočil a zaťal ruce v pěst. „Jaks to mohla udělat? Věděl jsem, že s ním spíš, ale myslel jsem, že se ti jenom dočasně zastřel úsudek. Jak sis mohla vzít toho neurozeného, arogantního pitomce? Přísahám při Reově oku, že doufám, že ho ten sesuv nerozdrtil a že se nás snaží vyhrabat. Protože jestli se odtud dostanu živý, osobně ho uškrtím!“

Lněný knot lampy zaprskal a zhasl. „Uklidni se a posaď se. Odčerpáváš vzduch.“

2. kapitola

Nakonec jsem Hapusenebovi dovolila, aby mě objal. Už jsme byli tak unavení, že jsme se neudrželi v sedu a lehli jsme si spolu na podlahu hrobky. Ubíhaly hodiny a my jsme se snažili nehýbat, abychom šetřili zbytky dobrého vzduchu. Až dojde, s posledním výdechem opustí naše těla ka a my zemřeme.

Začínaly mě brnět ruce a nohy a kolem mých končetin se objevila mihotavá záře těch nejjasnějších barev. To jsem viděla královské ka, Horovu životní sílu, která ve mně sídlila a dělala ze mě živoucího boha. Horus se připravoval na opuštění mého těla – vyletí z mých nozder a vyhledá mladého Thutmosea. Ubohý chlapec – jaký to pro něj bude šok, až vdechne sílu, která z něj učiní Horova krále.

Potácela jsem se mezi vědomím a nevědomím a toužila jsem po Nefrure a Senenmutovi. Bála jsem se o svůj lid, ale sama za sebe jsem úzkost necítila. V této hlubinné komnatě mě chránil můj otec, Sutech se sem nemohl dostat. Jestli zemřu tady, budu v bezpečí po celou věčnost. Ale nechápala jsem, proč mě bohové chtějí zahubit, když moje smrt zanechá Egypt v hrozném nebezpečí. Neferveben a jeho hyksóští spojenci prahnou po zotročení Egypta – před pár generacemi se jim to ostatně povedlo. A teď rozdrtí dětského krále pod koly svých vozů.

Nedokázala jsem myslet na nic jiného. Nejdřív mě to mátlo, pak hněvalo. Bohové jsou vznešené a úžasné bytosti, ale já jsem taky bůh, byť mladý a malý. I takový bůh si zaslouží odpověď. Odmítala jsem zemřít, dokud mi ji nedají.

Vznášela jsem se v tekutém temném bezčasí.

Pak se ozvalo hučení a ze stropu se na nás snesl čerstvý prach. Tlumené výkřiky zněly jako vzrušení rackové. Kolem nás se převalovaly drobné kamínky. Zvedly mě něčí teplé, silné paže a odnášely mě pryč, i když jsem nedokázala poznat, jestli k životu, nebo ke smrti.

Po celém těle mě masírovaly čísi ruce a kolem se pohybovaly matné postavy. Ozval se hlas: „Hlaďte směrem k srdci.“

Dostalo se moje tělo do péče balzamovačů? Vrátilo se mi vědomí, moje ba, právě včas, abych se stala svědkem vyvržení vlastních útrob?

„Dýchej! Nadechni se, drahoušku,“ řekl ženský hlas. Cítila jsem, jak mi rty rozevírají měkké prsty a poznala jsem vůni své staré chůvy Inet. „Jestli chceš ještě v tomhle životě vidět svou dceru, musíš zhluboka dýchat.“

Takže jsem přece jen žila. Bolela mě hruď, ale nadechla jsem se. Cítila jsem, jak vzduch prochází mým nosem, hrdlem a vyplňuje mi plíce.

Někdo pokynul: „Masírujte rychleji. Její ba se vrací.“ To byl hlas královského lékaře Meny. Pomalu jsem si uvědomovala doteky různých párů rukou, které mě hladily a masírovaly, abych se probrala k životu. Menovy drobné, buclaté ruce se činily na mé levé paži. Ruce na pravé paži – s dlouhými, elegantními prsty a mozoly od jízdy na koni – mohly patřit jedině Senenmutovi. Přežil! Mou levou nohu zcela obepínaly obrovské svalnaté tlapy Dedua, kapitána mé núbijské stráže. Na pravé noze jsem cítila jen o málo menší ruce, ale s jemnějším dotykem, až příliš známým. To byl Deduův bratranec Neši, generál mých vojsk.

„Napij se datlového vína, drahoušku,“ řekla Inet, zvedla mi hlavu a přiložila mi ke rtům pohár. „Jsi slabá – strávila jsi v podzemí dva dny.“

Byla jsem tak vyprahlá, že jsem skoro nedokázala polykat. „Hapu?“

Na okraji mého rozmlženého zorného pole se vznášel Menův kulatý rudý obličej. „Pan Hapuseneb se uzdraví, Vaše Veličenstvo. Ostatní strážní o něj pečují v předpokoji. Jste ve svých soukromých kajutách na palubě Dvojité koruny.“

Senenmut mi nepřestával třít paži. „Zařídili jsme, aby Vaše Veličenstvo nikdo neviděl, když jsme vás nesli na loď, a chodbu vyklízeli samí důvěryhodní muži. Nikdo nic neprozradí, takže tu nehodu můžeme udržet v tajnosti.“

Neši dodal: „Celý dvůr samozřejmě ví, že král strávil dva dny v hrobce svého otce. Jenom netuší, že nedobrovolně.“

„Kdo mluvil o nedobrovolnosti, generále?“ podařilo se mi ze sebe vypravit. Zrak se mi zlepšil natolik, abych viděla, jak Nešimu po snědé tváři přelétá úsměv.

„Omlouvám se, že jsem nepochopil záměry našeho božského krále,“ řekl.

„Myslím, že už se moje ruce a nohy vzpamatovaly. Pomozte mi vstát.“

„Vaše Veličenstvo, musím ještě ošetřit ránu na vašem kotníku,“ ozval se Mena. „Je třeba ji vyčistit.“

„Pospěš si,“ odpověděla jsem. „Toužím po světle a vzduchu.“ Jakmile se Mena dotkl šrámu od padajícího kamene, vyjekla jsem.

„Opatrně, ty starý blázne!“ vyštěkl Senenmut. Všechny svaly v jeho vysokém, štíhlém těle se napjaly. Na veřejnosti mě nemohl utěšovat, jak by chtěl, a vybíjel si podráždění na Menovi.

„Nemluv se mnou, jako bych byl jeden z tvých dělníků!“ naježil se Mena. „Bolest v ráně je důležité znamení pro ty, kteří ho umějí rozpoznat.“ Sklonil se a přičichl k mému zranění. „Přesně jak jsem se obával – pach vechedu. Odpusťte, Vaše Veličenstvo, ale rána si žádá důkladné vyčištění.“ Opláchl mi kůži vínem, nad plamenem nahřál bronzový nůž a řízl do zanícené tkáně.

Zalapala jsem po dechu a Neši i Senenmut přispěchali, aby mě podepřeli. „Jestli jí ještě jednou způsobíš bolest, hodím tě přes palubu,“ vykřikl Neši.

Mena se zamračil. „Generále Neši, zrovna vy byste si měl být dobře vědom, jak je takové čištění rány důležité.“ Neši okamžitě schlípl. Mena odstranil zbytky odumřelé tkáně a zavázal mi kotník bez dalších protestů, i když Senenmut a Neši se pořád navzájem propalovali nevraživými pohledy.

Měla jsem jejich soupeření po krk. Odstrčila jsem je. „Dedu! Pomoz mi vstát.“ Dedu mě chytil za podpaží a zvedl mě jako panenku.

Když jsem odkulhala do předpokoje, Hapuseneb s pomocí mých strážných vstal z křesla. „Hatš! Promiňte, chtěl jsem říct Vaše Veličenstvo. Děkuji všem bohům, že jste přežila.“

„Pojď se mnou na palubu, pane Hapusenebe,“ vyzvala jsem ho. „Reovo světlo a Amonův dech nás vzkřísí.“

„Chraňte si oči, Vaše Veličenstvo,“ řekl Mena, ale bylo pozdě – Inet už otevřela dveře ven.

Slunce se mi zabodlo do očí jako ostré jehly. Hlavu mi vyplňovala syrová síla slunečního boha, ale neucukla jsem. Vplula jsem do světla a vpíjela do sebe vánek, který vzdouval plachtu lodi. Odpotácela jsem se na příď a upřela oči na průzračně zelenou hladinu Nilu, která se vlnila jako ženská sukně.

Zdálo se nicméně, že mi světlo a čerstvý vzduch přitěžují, místo aby mi pomohly. Dvojitá koruna se zhoupla na vlně a mně se podlomilo koleno. Chytila jsem se zábradlí, abych neupadla. Senenmut, Neši i Dedu mi přiskočili na pomoc. Dokonce i Hapuseneb ve svém oslabeném stavu se mě pokusil podepřít rukou. „Musím stát sama, pánové. Blížíme se k Thébám a vidím, že se shromáždil velký dav, aby mě přivítal. Až přistaneme, musím jim ukázat, že se mi nestalo nic zlého.“

Hapuseneb si zastínil oči a zahleděl se k nábřeží. „Budou tam skoro všichni dvořané. Co jim povíš o své nepřítomnosti?“

„Pravdu, aspoň částečnou. Otec mi dal znamení – nemusejí vědět jaké. Přeje si, abych ho doprovázela po celou věčnost. Chce, abych sdílela jeho hrobku.“

Senenmut se tvářil, jako kdyby ho něco zabolelo. „Ale Vaše Veličenstvo už má připravenou skalní hrobku. Bylo neobyčejně obtížné ji vyhloubit. Máte v úmyslu ji opustit?“

„Přesně tak. Nechám vyhloubit další komnatu v otcově hrobce.“

„Když Ineni stavěl vašemu otci hrobku, nemohl pokračovat hlouběji, protože dělníci neměli vzduch. Totéž se stalo, když jsme se prokopávali k vám – muži pořád omdlévali. Vykopat další pohřební komnatu je nemožné.“

„Obává se snad vrchní architekt Senenmut, že takové zadání by bylo i nad jeho schopnosti?“ zeptal se Hapuseneb výsměšně.

Senenmut ho probodl pohledem. Už jsem se je chystala oba umlčet, ale najednou mi zdřevěněl jazyk. Zkusila jsem něco říct, dokázala jsem však sotva otevřít ústa.

„Vidíte, co jste udělali!“ pokárala je Inet. „Králi je špatně a vy jí ještě přitěžujete. Meno, ihned krále ošetři.“

Měla jsem pocit, jako kdybych byla zabalená do obvazů jako mumie. Bolel mě krk i ramena a nějaká neznámá síla mi stahovala koutky úst do strašidelného úsměvu.

Mena při pohledu na mou tvář vytřeštil oči. „Sutechův úsměv! Okamžitě odneste Její Veličenstvo zpátky do postele. Matko noci, cokoliv, jen ne tohle.“

Když mě pokládali do postele, cítila jsem, jak se mi křečovitě zatínají svaly. Srdce mi svírala chladná hrůza – jakmile jsem se ocitla mimo otcovu ochranu, Pán chaosu mě přepadl ze zálohy.

Inet se rozhlédla po ustaraných tvářích mužů kolem mé postele. Neši zašeptal něco Deduovi do ucha. „Co říkáš? Víš, co je to za nemoc?“

„Tuhle nemoc zná každý veterán, paní Inet,“ odpověděl Neši. „Je to hra, kterou Sutech rád hrává se zraněnými vojáky, když už si muži myslí, že se uzdraví.“

„Názorný popis není nutný, generále,“ přerušil ho Mena a jemně se dotkl Inetiny ruky. „Paní Inet, Její Veličenstvo tuto chorobu už vidělo u svých mužů během tažení do Núbie. Ví, co má čekat.“

„Ale proč se o ní mluví jako o hře?“ naléhala Inet.

Mena zaváhal. „Protože si Sutech se svou obětí pohrává a nemocný se musí během svého utrpení usmívat.“

Inet mě pohladila po čele. „Uzdraví se?“

„To nemohu říct, paní Inet. Je to možné, ale Její Veličenstvo bylo oslabeno pobytem v podzemí. Na druhé straně má v sobě královské ka a to jí může dodávat sílu přežít věci, jakým by normální smrtelník podlehl.“

Zasténala jsem. Moje ruce se sevřely do podoby ztuhlých pařátů.

Inet zahrozila pěstí do vzduchu. „Sutechu, ty krvežíznivý zbabělče, vystup a ukaž se. Jestli si chceš s někým hrát, hraj si se mnou. Na tenhle boj nikdy nezapomeneš!“

Senenmut ji objal paží. „Paní Inet, všichni cítíme totéž. Každý z nás by položil za Její Veličenstvo život.“

„Vztek nepomůže,“ řekl Mena. „Ale léčil jsem už mnoho případů této nemoci a někteří nemocní přežili.“ Vložil mi do úst dřívko obalené plátnem. „Tohle pomůže udržovat její ústa pootevřená. Sutech se jí snaží pevně uzavřít čelisti.“

„Nesmíme dovolit, aby ji takhle někdo viděl,“ upozornil Neši. „Jak ji dopravíme do paláce?“

Hapuseneb zavrtěl hlavou. „Nevozte ji do paláce, ale do luxorského chrámu. Luxor je chrám královského ka. Tam bude Sutech slabší.“

„Dobrý nápad,“ přikývl Neši. „Bude to vypadat, že loď míří k palácovému nábřeží, ale na poslední chvíli zatočíme na sever k Luxoru. Její Veličenstvo bude uvnitř chrámu dávno před tím, než se tam dostanou lidi od paláce.“ Mluvil klidným hlasem, ale v očích mu svítil strach. „Stejně ji ale raději zakryjeme.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

O autorce

Poděkování

Autorčina poznámka

1. kapitola

2. kapitola