Vzor citace: VÍTOVÁ, B. Nepřiměřená ujednání ve spotřebitelských smlouvách po rekodifikaci soukromého práva. 2. vydání. Praha: Wolters Kluwer, a. s., 2014, 264 s.

KATALOGIZACE V KNIZE – NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Vítová, Blanka

Nepřiměřená ujednání ve spotřebitelských smlouvách po rekodifikaci soukromého práva / Blanka Vítová. – Vyd. 2., 1. ve Wolters Kluwer. – Praha: Wolters Kluwer, 2014

ISBN 978-80-7478-491-0 (brož.)

366.5 * 347.440:366.5 * 347 * (437.3)

– ochrana spotřebitele – Česko

– spotřebitelské smlouvy – Česko

– občanské právo – Česko

– monografie

347 – Soukromé právo [16]

Právní stav publikace je k 30. 4. 2014.

Recenze:

Prof., Prof. zw., Dr. et Mgr. Ing. Alexander Bělohlávek, dr. h. c.

JUDr. Jiří Grygar, Ph.D.

JUDr. Jakub Dohnal, Ph.D.

© JUDr. Blanka Vítová, Ph.D., LL.M., 2012, 2014

ISBN 978-80-7478-491-0 (brož.)

ISBN 978-80-7478-492-7 (e-pub)

Obsah

Zkratky právních předpisů 3

Ostatní zkratky 3

Exkurz do ochrany spotřebitele v občanském zákoníku po rekodifikaci 14

1.1 Spotřebitel 15

1.2 Smlouvy uzavírané se spotřebitelem v souladu s novou směrnicí na ochranu spotřebitele 16

1.3 Čtyřiadvacetiměsíční zákonná záruka u prodeje zboží v obchodě 21

Úvod do problematiky nepřiměřených ujednání 24

2.1 Autonomie vůle nebo ochrana slabší strany? 27

2.2 Je možné považovat práva spotřebitele za základní práva? 32

2.3 Uzavírání spotřebitelských smluv a jejich interpretace 36

2.3.1 Transparentnost ve spotřebitelských smlouvách 41

Nepřiměřená ujednání (nejen) ve směrnici 93/13/EHS 44

3.1 Působnost směrnice – věcná a osobní 45

Problematické aspekty generální klauzule nepřiměřených ujednání v občanském zákoníku po rekodifikaci a před rekodifikací 50

4.1 Test (ne)přiměřenosti 51

4.1.1 Postup při posuzování (ne)přiměřenosti 56

4.1.1.1 Předmět plnění a cena 58

4.1.1.2 Jazyk a požadavek transparentnosti 67

4.1.2 Posouzení rovnováhy práv a povinností stran 68

4.1.2.1 Významná nerovnováha v právech a povinnostech 69

4.1.2.2 K újmě jaké strany 71

4.1.2.3 Přiměřenost či nepřiměřenost 73

4.1.2.4 Problematická terminologie v občanském zákoníku před rekodifikací – rozpor s požadavkem „dobré víry“ 80

Seznam zakázaných nepřiměřených ujednání v § 1814 v občanském zákoníku po rekodifikaci 98

5.1 Ujednání, která vylučují nebo omezují spotřebitelova práva z vadného plnění nebo na náhradu újmy 104

5.1.1 Vyloučení nebo omezení odpovědnosti za nevčasné plnění nebo za neplnění 105

5.1.2 Příklady vyloučení práva z vadného plnění 107

5.1.3 Příklady omezení práva z vadného plnění 109

5.1.4 Příklady vyloučení spotřebitelova práva na náhradu újmy 111

5.1.5 Příklady omezení spotřebitelova práva na náhradu újmy 113

5.1.6 Ujednání, která vylučují nebo omezují spotřebitelova práva na náhradu újmy na zdraví nebo při způsobení smrti 113

5.2 Ujednání, která spotřebitele zavazují plnit, zatímco podnikateli vznikne povinnost plnit splněním podmínky závislé na jeho vůli 115

5.3 Ujednání, která umožňují, aby podnikatel nevydal spotřebiteli, co mu spotřebitel vydal, i v případě, že spotřebitel smlouvu neuzavře či od ní odstoupí 116

5.4 Ujednání, která zakládají podnikateli právo odstoupit od smlouvy bez důvodu, zatímco spotřebiteli nikoli 120

5.5 Ujednání, která zakládají podnikateli právo vypovědět závazek bez důvodu hodného zvláštního zřetele bez přiměřené výpovědní doby 121

5.6 Ujednání, která zavazují spotřebitele neodvolatelně k plnění za podmínek, s nimiž neměl možnost seznámit se před uzavřením smlouvy 122

5.7 Ujednání, která dovolují podnikateli, aby ze své vůle změnil práva či povinnosti stran 125

5.8 Ujednání, která odkládají určení ceny až na dobu plnění nebo umožňují podnikateli cenu zvýšit, aniž bude mít spotřebitel při podstatném zvýšení ceny právo od smlouvy odstoupit 128

5.9 Ujednání, která zbavují spotřebitele práva podat žalobu nebo použít jiný procesní prostředek či mu v uplatnění takového práva brání, nebo ukládají spotřebiteli povinnost uplatnit právo výlučně u rozhodčího soudu nebo rozhodce, který není vázán právními předpisy stanovenými na ochranu spotřebitele 131

5.9.1 Rozhodčí řízení obecně 133

5.9.2 Sjednávání rozhodčích doložek ve spotřebitelských smlouvách dle zákona č. 216/1994 Sb., o rozhodčím řízení a o výkonu rozhodčích nálezů 143

5.9.2.1 Původní návrh novely zákona o spotřebitelském úvěru a zákona o rozhodčím řízení 144

5.9.2.2 Novela č. 19/2012 Sb., kterou se mění zákon o rozhodčím řízení a o výkonu rozhodčích nálezů 147

5.9.3 Zákon č. 229/2002 Sb., o finančním arbitrovi 161

5.10 Ujednání, která přenášejí na spotřebitele povinnost prokázat splnění povinnosti podnikatele, kterou mu ukládají ustanovení o smlouvě o finanční službě 163

5.11 Ujednání, která zbavují spotřebitele jeho práva určit, který závazek má být poskytnutým plněním přednostně uhrazen 165

Další ujednání ve směrnici 93/13/EHS 166

6.1 Požadavek na spotřebiteli, který neplní svůj závazek, aby platil nepřiměřeně vysoké odškodné 166

6.2 Automatické prodloužení smlouvy s platností na dobu určitou, pokud se spotřebitel nevyjádřil jinak, a když termín stanovený spotřebiteli k tomu, aby vyjádřil přání neprodlužovat smlouvu, je nepřiměřeně krátký 172

6.3 Zavázání spotřebitele ke splnění všech jeho povinností, i když prodávající nebo poskytovatel své povinnosti neplní 173

6.4 Možnost, aby prodávající nebo poskytovatel bez souhlasu spotřebitele převedl svá práva a povinnosti podle smlouvy, jestliže toto převedení může sloužit ke snížení záruk spotřebiteli 174

6.5 Nepřiměřené omezování důkazů, které má spotřebitel k dispozici, nebo ukládání důkazního břemene, které by podle použitelných právních předpisů mělo příslušet druhé smluvní straně, spotřebiteli 176

6.6 Vyhrazení práva prodávajícímu určovat, zda dodané zboží nebo poskytnutá služba je v souladu se smlouvou, nebo vyhrazení výlučného práva prodávajícímu vykládat jakoukoli podmínku smlouvy 178

6.7 Omezení povinnosti prodávajícího nebo poskytovatele dodržovat závazky, na které přistoupili jeho zástupci, nebo podmiňovat tyto závazky dodržením jiné zvláštní formality 179

6.8 Další možná nepřiměřená ujednání mimo seznam ve směrnici 93/13/EHS 180

6.8.1 Prorogační doložky ve spotřebitelských smlouvách 185

6.8.2 Zřízení věcného břemene jako nepřiměřené ujednání 187

Ochrana spotřebitele proti nepřiměřeným ujednáním ve smlouvě 190

7.1 Ochrana dle občanského zákoníku po rekodifikaci 190

7.2 Ochrana dle občanského zákoníku před rekodifikací 191

7.2.1 Následek existence nepřiměřeného ujednání ve spotřebitelské smlouvě 191

7.2.2 Absolutně nebo relativně neplatné ujednání? Není to jedno? 192

7.2.3 Chybějící transpozice některých příkladů nepřiměřených ujednání do občanského zákoníku před rekodifikací 202

7.3 Ochrana spotřebitele a nekalá soutěž v době účinnosti občanského zákoníku před rekodifikací 204

7.3.1 Nekalá soutěž 206

7.3.2 Ochrana spotřebitele při nekalé soutěži 211

7.4 Ochrana spotřebitele ve světle zákona o ochraně spotřebitele 213

7.5 Návrh nařízení Evropského parlamentu a Rady o společné evropské právní úpravě prodeje 214

7.6 Nařízení Evropského parlamentu a Rady o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech 216

Závěr 218

Summary 221

Literatura 225

Judikatura 242

Seznam použitých zkratek

Zkratky právních předpisů

ABGB

Allgemeines Bürgerliches Gesetzbuch

BGB

Bürgerliches Gesetzbuch

Listina

usnesení předsednictva České národní rady č. 2/1993 Sb., o vyhlášení Listiny základních práv a svobod jako součásti ústavního pořádku České republiky

obch. zák.

zák. č. 513/1991 Sb., obchodní zákoník

o. s. ř.

zák. č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád

UCTA

Unfair Contract Terms Act 1977

zák. č. 40/1964 Sb.

zák. č. 40/1994 Sb., občanský zákoník

zák. č. 89/2012 Sb.

zák. č. 89/2012 Sb., občanský zákoník

zák. o ochraně spotřebitele

zák. č. 634/1992 Sb., o ochraně spotřebitele

zák. o rozhodčím řízení

zák. č. 216/1994 Sb. o rozhodčím řízení a o výkonu rozhodčích nálezů

Ostatní zkratky

EHS

Evropské hospodářské společenství

ES

Evropská společenství

EU

Evropská unie

NS ČR

Nejvyšší soud České republiky

NSS ČR

Nejvyšší správní soud České republiky

PrRo

Právní rozhledy

SDEU

Soudní dvůr EU

SoJ

Soudní judikatura

ÚS

Ústavní soud České republiky

Úř. věst.

Úřední věstník

„Postupuj podle takových zásad, u nichž bys mohl jednoznačně žádat, aby se staly všeobecnými zákony.“

Immanuel Kant

Úvod

„Spravedlnost hledí, aby každému bylo dáno, co mu patří.“

Cicero

Ochrana spotřebitele – přestože v té době tak samozřejmě nebyla označována – je pravděpodobně stará jako samotný obchod, protože prodávající se vždy snažil najít nějakou výhodu. Největším zájmem ochrany byly odpradávna logicky potraviny. Ve středověku byl například určitým způsobem regulován obchod, zejména váha, míry a kvality zboží a potravin.[1] Česká republika se začala zabývat vyšší ochranou spotřebitele v souvislosti s tehdy připravovaným vstupem České republiky do Evropské unie. Právo Evropských společenství je specifickým právním řádem, který nelze ztotožnit ani s právem mezinárodním, ani s právem národním. Je tvořeno právem primárním, sekundárním a také judikaturou Soudního dvora EU, který ve svých rozsudcích přináší nejen závazný výklad komunitárního práva, ale na jeho základě v některých případech přímo formuluje normativní ustanovení. Spotřebitelskou legislativu Evropské unie tvoří převážně směrnice.

Evropská politika ochrany spotřebitele je založená zejména na článku 169 Smlouvy o Evropské unii a Smlouvy o fungování Evropské unie, dle kterého k podpoře zájmů spotřebitelů a k zajištění vysoké úrovně ochrany spotřebitele přispívá Unie k ochraně zdraví, bezpečnosti a hospodářských zájmů spotřebitelů, jakož i k podpoře jejich práva na informace, vzdělávání a práva sdružovat se k ochraně svých zájmů, a to zejména opatřením k vytváření vnitřního trhu a dalším opatřením, která podporují, doplňují a sledují politiku členských států. Kromě toho je třeba připomenout i povinnost respektovat zájmy spotřebitelů při formulování a provádění ostatních politik ES (např. dle čl. 114 Smlouvy o Evropské unii a Smlouvy o fungování Evropské unie musí Komise, Evropský parlament a Rada ve svých návrzích týkajících se zdraví, bezpečnosti, ochrany životního prostředí a ochrany spotřebitele vycházet z vysoké úrovně ochrany a přihlédne přitom zejména k novému vývoji založenému na vědeckých poznatcích).

Úprava ochrany spotřebitele zahrnuje řadu různých témat, což vede k její fragmentaci. Jednotlivé normy se týkají např. úpravy složení a kvality výrobků či služeb, spotřebitelských smluv (včetně např. distančních smluv nebo uzavírání smluv mimo obchodní prostory), spotřebitelského úvěru, elektronického obchodování aj. Kromě fragmentace je dalším důležitým rysem komunitární spotřebitelské legislativy to, že je převážně založena na principu minimální harmonizace.[2] Minimální harmonizace znamená, že členské státy musejí implementovat jako minimum pravidla obsažená v komunitárním právu, avšak mohou přijmout úpravu jdoucí nad její rámec, tedy úpravu přísnější. Jak minimální harmonizace, tak fragmentace legislativy způsobují, že na vnitřním trhu existují různé právní úpravy, které vytvářejí překážky pro spotřebitele i pro prodejce/výrobce zboží nebo poskytovatele služeb. Proto Evropská komise s podporou Rady zahájila proces revize spotřebitelského acquis, jehož cílem bylo přezkoumat, jak spotřebitelské směrnice v praxi opravdu fungují, a následně případně přijmout odpovídající opatření. Přezkum byl zahájen v roce 2005 a dne 12. prosince 2011 nová směrnice Evropského parlamentu a Rady 2011/83/EU ze dne 25. října 2011 o právech spotřebitelů, kterou se mění směrnice Rady 93/13/EHS a směrnice Evropského parlamentu a Rady 1999/44/ES a zrušuje směrnice Rady 85/577/EHS a směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/7/ES vstoupila v platnost.[3]

Původní návrh, který Evropská komise zveřejnila dne 8. října 2008, revidoval čtyři směrnice, které slučoval do jediné právní úpravy, a to směrnici 97/7/ES o ochraně spotřebitele v případě smluv uzavřených na dálku, směrnici 85/577//EHS o ochraně spotřebitele v případě smluv uzavřených mimo obchodní prostory, směrnici 93/13/EHS o nepřiměřených podmínkách ve spotřebitelských smlouvách a směrnici 99/44/ES o některých aspektech prodeje spotřebního zboží a záruk na toto zboží. Původní návrh směrnice měl být horizontálním právním předpisem založeným na principu maximální a cílené maximální harmonizace, takže si členské státy původně nemohly zachovat nebo přijmout přísnější vnitrostátní opatření. Oblast působnosti byla samozřejmě omezena na právní vztahy mezi obchodníkem a spotřebitelem. Pravidla, která měla být sjednocena, zahrnovala minimální požadavky na informace pro spotřebitele, podmínky pro dodání, přechod rizika, soulad s kupní smlouvou a nároky vyplývající z jejího porušení, zákonné a smluvní záruky, právo odstoupit od smlouvy ad. V rámci nepřiměřených smluvních podmínek měla být vypracována nová „černá listina“ nepřiměřených smluvních podmínek, které by byly v celé EU zakázány vždy, a „šedá listina“ smluvních podmínek, které by se považovaly za nepřiměřené, pokud by obchodník neprokázal opak. Účelem těchto nových seznamů mělo být posílení ochrany a vyplnění mezery v klíčových oblastech, které oslabují důvěru spotřebitelů.

Jak už bylo výše uvedeno, stávající pravidla EU týkající se ochrany spotřebitele vyplývají zejména ze čtyř směrnic EU – o ochraně spotřebitele v případě smluv uzavřených na dálku, o ochraně spotřebitele v případě smluv uzavřených mimo obchodní prostory, o nepřiměřených podmínkách ve spotřebitelských smlouvách a o některých aspektech prodeje spotřebního zboží a záruk na toto zboží. Tyto směrnice však obsahují jen minimální požadavky. Členské státy v průběhu let upravovaly národní právní regulaci těchto oblastí různým způsobem, takže se právní předpisy EU o spotřebitelských smlouvách staly kompilací 27 rozdílných pravidel, byly dány např. odlišné informační povinnosti a povinnosti v souvislosti s vracením peněz, lhůty na odstoupení od smlouvy byly poskytovány odlišně v délce od 7 do 15 dnů atd. Jednou z novinek v rámci nové směrnice o právech spotřebitelů je princip tzv. cílené maximální harmonizace. Princip maximální či plné harmonizace vychází z předpokladu, že plná harmonizace je nezbytná pro zajištění vysoké a rovnocenné úrovně ochrany zájmů všech spotřebitelů ve Společenství a pro vytvoření skutečného vnitřního trhu. Členským státům se proto má znemožnit zachovávat nebo zavádět jiná vnitrostátní ustanovení. Vychází se z předpokladu, že rozdílná právní úprava spotřebitelského práva a tím daná různá úroveň spotřebitelské ochrany v jednotlivých členských státech je výraznou překážkou v budování vnitřního trhu. Cílená maximální harmonizace pak znamená, že členské státy sice nemohou zachovat nebo přijmout přísnější vnitrostátní právní regulaci, ale pouze ve vybraných oblastech směrnice.

Zavedení principu maximální harmonizace ve spotřebitelských smlouvách je snad logické z hlediska evropského integračního procesu, po představení směrnice o právech spotřebitelů v původní verzi se však začaly ozývat hlasy, že taková harmonizace bude činit nemalé obtíže v praktickém uplatnění takového principu. Pokud by měl totiž v celé EU platit jednotný standard ochrany spotřebitele v určité oblasti, měly by se členské státy na míře tohoto standardu dohodnout, což není jednoduché, neboť každý stát bude samozřejmě hájit svoji úpravu. Tento problém se v souvislosti s principem minimální harmonizace nevyskytl, protože státy mohly samy rozhodnout o vyšším standardu ochrany. Zásadním argumentem proti zavedení principu maximální harmonizace u této směrnice byl fakt, že by se mohla v některých státech úroveň ochrany spotřebitele paradoxně snížit. Jen jeden příklad za všechny – v českém právu by původní znění směrnice o právech spotřebitelů mohlo vést např. k tomu, že by bývalo došlo ke snížení zákonné záruční doby z 24 měsíců na pouhých 6 měsíců, což je jasné snížení ochrany spotřebitele v rámci ustanovení o kupní smlouvě (přestože tato neúměrně dlouhá záruční doba byla přijata z důvodu špatného překladu směrnice a jejího nepochopení zákonodárcem).

Z původního záměru však – zejména s ohledem na nepřiměřená ujednání ve spotřebitelských smlouvách – zbylo jen torzo. Směrnice předně ruší a nahrazuje pouze směrnici Rady 85/577/EHS ze dne 20. prosince 1985 o ochraně spotřebitele v případě smluv uzavřených mimo obchodní prostory a směrnici Evropského parlamentu a Rady 97/7/ES ze dne 20. května 1997 o ochraně spotřebitele v případě smluv uzavřených na dálku; směrnici Rady 93/13/EHS ze dne 5. dubna 1993 o nepřiměřených podmínkách ve spotřebitelských smlouvách a směrnici 1999/44/ES ze dne 25. května 1999 o některých aspektech prodeje spotřebního zboží a záruk na toto zboží pak pouze částečně doplňuje a ponechává v platnosti.

V návrhu nové směrnice bylo hned několik pozitivních, ale i problematických aspektů, které bylo nutno vyřešit. Pozitivem bylo, že návrh směrnice měl spotřebitelům při nákupu kdekoli v EU zaručit jasné informace o ceně a dalších poplatcích, předtím než podepíší smlouvu. Měl posílit ochranu spotřebitele proti opožděnému dodání nebo nedodání a zároveň stanovit pevná práva spotřebitelů platná po celé EU v takových záležitostech, jako jsou lhůta na rozmyšlenou, vrácení zboží a peněz ad. Původně navrhovaná směrnice o právech spotřebitele zjednodušovala čtyři stávající směrnice EU do jednoho souboru pravidel. V rámci dalekosáhlého přepracovávání a zlepšování stávajících práv spotřebitelů EU platných jak při prodeji online, tak v kamenných obchodech se zaměřovala na elektronické obchodování. Cílem mělo být zvýšení důvěry spotřebitelů a omezení byrokracie, která brání podnikání nad rámec hranic členských států, což spotřebitelům odepírá možnost širšího výběru a konkurenční nabídky.

Navrhovaná směrnice měla zlepšit stávající ochranu spotřebitele v klíčových oblastech, jichž se v posledních letech týkal velký počet stížností, jako je například prodej pod nátlakem. Přizpůsobovala právní předpisy novým technologiím a prodejním metodám, například obchodování prostřednictvím mobilních telefonů a dražbám online na stránkách typu „Aukro“, jejichž provozovatelé se vymlouvají, že jsou „veřejnými dražbami“, které jsou z působnosti ochrany vyňaty, ad. Nový návrh obsahuje jednoznačný požadavek, aby byly jasné informace o právech spotřebitele viditelně uvedeny v místě prodeje.

Problematické aspekty

Záměrem předkládaného podstatně přepracovaného druhého vydání monografie není pojmout problematiku ochrany spotřebitele jako celek, ale soustředit se na některé problematické aspekty, které působí problémy v teorii a praxi a neexistuje o nich (až na výjimky[4]) dostatečná literatura, která by alespoň nastiňovala komplexní řešení jednotlivých problémů.

Mezi základní problematické aspekty v rámci nepřiměřených ujednání ve spotřebitelských smlouvách patří zejména terminologie původního znění právní úpravy v zák. č. 40/1964 Sb., výklad nepřiměřenosti, kritéria testu nepřiměřenosti a posuzování ujednání, která nejsou uvedena v demonstrativním výčtu nepřiměřených ujednání (§ 56 odst. 3 zák. č. 40/1964 Sb. a § 1814 zák. č. 89/2012 Sb.).[5]

Dalším problémem je povinnost států EU zajistit zavedení vhodných a účinných postupů pro mimosoudní řešení spotřebitelských sporů v souvislosti se spotřebitelskými závazkovými vztahy. Mimosoudní řešení spotřebitelských sporů je třeba zajistit tak, aby spotřebitel nebyl zbaven ochrany, kterou mu právo poskytuje. V České republice je stále typičtější, že se i pro spotřebitelské spory využívá rozhodčího řízení, které nemusí poskytovat spotřebitelům stejnou ochranu, zejména s ohledem na finanční závislost rozhodců na podnikatelích. Dle platné právní úpravy však není možné považovat bez dalšího rozhodčí doložku ve spotřebitelské smlouvě za neplatnou. Ustanovení o rozhodčích doložkách však mnohdy mohou vést k tomu, že spotřebitelé jsou právní ochrany zbaveni zcela, protože jsou vystavováni velkému nebezpečí spojenému se zamezením jejich přístupu k soudům a popřením všech zásad ochrany spotřebitele. Z hlediska rozhodování sporů mezi podnikateli je rozhodčí řízení jistě efektivním způsobem, jak mezi nimi řešit spory. Rozhodčí řízení je zde legitimním a rychlým způsobem řešení sporů. Podnikatelské vztahy se ale z právního hlediska významně liší od vztahů spotřebitelských. V spotřebitelských vztazích se uplatňuje ochranářská role státu, který zasahuje do těchto soukromoprávních vztahů s ohledem na nutnost určité ochrany slabší strany tohoto vztahu (spotřebitele). Spotřebitelé navíc většinou uzavírají rozhodčí doložku v rámci uzavírání tzv. adhezních smluv, a nemají tedy žádný skutečný vliv na obsah smlouvy. Za účinnosti původní právní úpravy rozhodčího řízení mnoho spotřebitelů ani netušilo, že rozhodčí doložku sjednali, protože smlouvu, natož smluvní podmínky, které jsou většinou napsány velmi drobným písmem, vůbec nečetli. Problémem rovněž je, že i když spotřebitel ví, že uzavřel smlouvu s rozhodčí doložkou, většinou netuší, co tento pojem obnáší v právním smyslu a jaké jsou důsledky sjednání této doložky.

Ačkoliv zákonným předpokladem je, že rozhodčí řízení bude probíhat v souladu s právním řádem, v praxi je tomu často jinak. Spotřebitelé se tak mohou obávat toho, že rozhodčí řízení bude probíhat za úplně jiných podmínek než řízení soudní (například co se týká obesílání účastníků, ústnosti jednání, možnosti opravných prostředků apod.), a také toho, že rozhodce může být úzce spjat s podnikatelem (protistranou), což se obtížně dokazuje.

Rozhodčí doložka tedy v některých případech skutečně může znamenat nerovnováhu v právech a povinnostech stran (a být tudíž nepřiměřeným ujednáním). Jak Soudní dvůr EU, tak české soudy ve své rozhodovací praxi na rozhodčí doložky již narazily, vyslovily možnost využití rozhodčích doložek pro spotřebitelské spory de lege lata, nicméně potvrdily výklad směřující k větší ochraně spotřebitele. V souladu s těmito rozhodnutími byla rovněž připravena novela zákona č. 216/1994 Sb., o rozhodčím řízení a o výkonu rozhodčích nálezů (dále jen „zák. o rozhodčím řízení“).

Aktuálnost a cíle

Monografie se soustředí na problematickou oblast ochrany spotřebitele, kterou jsou nepřiměřená ujednání ve spotřebitelských smlouvách. Význam právní úpravy nepřiměřených ujednání ve spotřebitelských smlouvách je s ohledem na jejich samotný účel nezpochybnitelný. Zákaz těchto nepřiměřených ujednání má zabránit jejich využívání ve spotřebitelských smlouvách, a pokud by byly použity, aby nebyly pro spotřebitele závazné.

Problematika je v monografii podrobena komplexnímu rozboru, je posouzen současný právní stav dané oblasti a navrženo řešení zejména následujících otázek: Je účelné řešit problematiku ochrany spotřebitele pomocí principu tzv. maximální (cílené) harmonizace? Jaké důsledky to bude mít na český právní řád? Jaké je věcně správné řešení problematiky tzv. nepřiměřených smluvních ujednání? Je možné považovat rozhodčí doložky ve spotřebitelských smlouvách za nepřiměřené smluvní ujednání? Pokud ano, za jakých podmínek a jakou ochranu je nutné spotřebiteli poskytnout zejména s ohledem na fakt, že rozhodčí doložky se stále častěji vyskytují ve spotřebitelských smlouvách, aniž by spotřebitel spatřoval nebezpečí, které pro něj z podpisu této doložky plyne. Monografie reaguje rovněž na novelu zákona o rozhodčím řízení, která upravuje podmínky sjednávání rozhodčích doložek ve smlouvách uzavíraných se spotřebiteli.

Stav odborné literatury v této oblasti není dostatečný. Rovněž judikatura zabývající se danou problematikou je nedostačující. Cílem monografie proto je rovněž rozbor judikatury Soudního dvora EU v této oblasti a její možnosti aplikace v rámci českého právního řádu.

Cílem monografie je kritická komplexní analýza aktuální soukromoprávní regulace tzv. nepřiměřených ujednání, a to nejen v rámci původní právní regulace v zák. č. 40/1964 Sb., ale rovněž v novém občanském zákoníku (zák. č. 89/2012 Sb.).

Monografii je možné využít v aplikační praxi, a to nejen v rámci právnické, ale i široké laické veřejnosti, protože přináší řešení nejpalčivějších problémů, se kterými se spotřebitelé ve smlouvách setkávají (zejména problematikou rozhodčí doložky).

Koncepční a metodické postupy monografie

Monografie se neomezuje na pouhé shrnutí a uspořádání poznatků již známých, autorka se pokouší řešit problematické aspekty ochrany spotřebitele se zaměřením na nepřiměřená smluvní ujednání ve spotřebitelských smlouvách. Tyto poznatky jsou uspořádány tak, aby byly srozumitelné a aby mohly sloužit jako zdroj podnětů, kterých lze využít v praxi a při přípravě nové právní regulace.

Monografie předpokládá zejména využití vědecké metody analýzy a vědecké metody abstrakce. Rovněž tak bylo využito metody analýze opačné, tj. syntézy. Významnou roli hrála i aplikace srovnávací metody právní (právní komparatistiky), s ohledem na zkoumanou právní problematiku zejména simultánní komparatistiky s cizím prvkem. Nezbytným prostředkem k dosažení výsledku je i interpretace aktuální i původní právní úpravy problematických aspektů ochrany spotřebitele se zaměřením na nepřiměřená smluvní ujednání ve spotřebitelských smlouvách v českém právním řádu, což předpokládá využití zejména interpretace logické, systematické, gramaticko-sémantické a e ratione legis. Tyto metody se vzájemně prolínají a doplňují.

První vydání monografie pod názvem „Nepřiměřená ujednání ve spotřebitelských smlouvách“ vzniklo v rámci řešení projektu Grantové agentury České republiky „Ochrana spotřebitele a její problematické aspekty se zaměřením na tzv. nepřiměřená ujednání ve spotřebitelských smlouvách a rozhodčí doložky“, reg. č. P408/10/0914.

1 K historickému vývoji více např. HOWELLS, G., RAMSAY, I., WILHELMSSON, T. Consumer Law in its international dimension. In HOWELLS, G., RAMSAY, I., WILHELMSSON, T., KRAFT, D. Handbook of Research on International Consumer Law. Cheltenham: Edward Edgar Publishing Limited, 2010, s. 1–17; SELUCKÁ, M. Ochrana spotřebitele v soukromém právu. Praha: C. H. Beck, 2008, s. 1–8.

2 Přestože se v současné době začínají objevovat spotřebitelské směrnice se zcela opačným principem maximální harmonizace, nebo cílené maximální harmonizace – např. směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/122/ES ze dne 14. ledna 2009 o ochraně spotřebitele ve vztahu k některým aspektům smluv o dočasném užívání ubytovacího zařízení (timeshare), o dlouhodobých rekreačních produktech o dalším prodeji a o výměně.

3 K tomu viz rovněž JURČOVÁ, M. Smernica o právach spotrebiteľa alebo veľa kriku pre nič? In Súkromné právo v európskej perspektíve. Trnava: Typi Universitatis Tyrnaviensis, 2011.

4 CSACH, K. Štandardné zmluvy. Plzeň: Aleš Čeněk, 2009.

5 K tomu více např. TOMANČÁKOVÁ, B. Vybrané praktické problémy smluv uzavíraných se spotřebitelem a jejich řešení v návrhu nového českého občanského zákoníku. In HUSÁR, J. (ed.) Sborník příspěvků z konference Súčasnosť a perspektívy právnej regulácie obchodných zmlúv II. Košice: Univerzita Pavla Jozefa Šafárika, 2009 [online]. Dostupný rovněž z: http://www.upjs.sk/public/media/1084/zbornik_10.pdf [cit. 2011-08-18].

KAPITOLA 1

Exkurz do ochrany spotřebitele v občanském zákoníku po rekodifikaci

V souladu s věcným záměrem nebyla v původním návrhu nového občanského zákoníku právní úprava zvláštních ustanovení o smlouvách uzavíraných se spotřebitelem obsažena vůbec. Důvodem byla vůle vytvořit samostatný „spotřebitelský kodex“ (po vzoru např. Rakouska – Bundesgesetz mit dem Bestimmungen zum Schutz der Verbraucher), který by zahrnoval jak soukromoprávní úpravu současných tzv. spotřebitelských smluv, tak veřejnoprávní úpravu obsaženou zejména v zákoně o ochraně spotřebitele tak, aby byla problematika ochrany spotřebitele upravena komplexně v jednom zákoně a spotřebitel nemusel vyhledávat různá ustanovení v různých právních předpisech.

V průběhu rekodifikačních prací však bylo rozhodnuto – a nutno říci, že šlo zejména o politické rozhodnutí – že se problematika ochrany spotřebitele podobně jako doposud objeví v novém občanském zákoníku a vedlejší zákony, jako např. zák. č. 632/1992 Sb., o ochraně spotřebitele (dále jen „zák. o ochraně spotřebitele“), budou i nadále upravovat zejména problematiku veřejnoprávní.

Přestože je právní úprava ochrany spotřebitele oblastí evropského práva, kterou musí zákonodárce členského státu implementovat správně, byla zejména oblast tzv. spotřebitelských smluv v zák. č. 89/2012 Sb. upravena velmi nesystematicky a chaoticky, a to zejména z důvodů nevhodného překladu směrnic (a nesprávnému pochopení právních institutů tam obsažených) a jejich špatné implementace. Předkladatel nového občanského zákoníku se pokusil všechny tyto nešvary staré právní úpravy odstranit, až na výjimky (jak již bylo uvedeno výše, z důvodu některých politických rozhodnutí) se to téměř vždy podařilo.[6]

Jedním z nových počinů v oblasti ochrany spotřebitele v zák. č. 89/2012 Sb. je nová a přesnější terminologie. Kromě toho zák. č. 40/1964 Sb. například správně (na rozdíl od zák. č. 40/1964 Sb.) rozlišuje mezi textovou a písemnou podobou právního jednání, což má své důsledky i v oblasti ochrany spotřebitele. Zák. č. 89/2012 Sb. rovněž systematicky řeší některé praktické problémy předchozí úpravy (např. v zák. č. 40/1964 Sb. nebyla dostatečně řešena otázka nabytí vlastnického práva v případě setrvačného prodeje a byla složitě, často rozporně, řešena interpretací a analogií) a reflektuje novou judikaturu Soudního dvora EU i soudů ČR, která interpretuje či zpřesňuje některé právní instituty. Některé pojmy naopak do zák. č. 89/2012 Sb. zahrnuty nebyly, šlo např. o nahrazení pojmů „online“ pojmem „spřaženě“.

1.1 Spotřebitel

Zásadním praktickým problémem původního znění zák. č. 40/1964 Sb. byla samotná definice spotřebitele. Tento problém však byl odstraněn účinností novely zák. č. 155/2010 Sb., kterým se mění některé zákony ke zkvalitnění jejich aplikace a ke snížení administrativní zátěže podnikatelů. Spotřebitel byl v původní právní úpravě občanského zákoníku obecně definován jako osoba, která při uzavírání a plnění smlouvy nejedná v rámci své obchodní nebo jiné podnikatelské činnosti.[7] Tato definice vyvolávala problémy zejména s ohledem na definování spotřebitele jako osoby, což pomocí gramatického výkladu nesprávně navádělo k tomu, že by se mohlo jednat jak o fyzickou, tak o právnickou osobu.[8]

Zák. č. 89/2012 Sb. tyto pochyby odstranil a v souladu s právními předpisy ES na ochranu spotřebitele, judikaturou Soudního dvora EU[9] a návrhem Evropského občanského zákoníku[10] definuje spotřebitele jako člověka, tedy dle současné terminologie jako fyzickou osobu. Spotřebitelem dle zák. č. 89/2012 Sb. je tedy každý člověk, který mimo rámec své podnikatelské činnosti nebo mimo rámec samostatného výkonu svého povolání uzavírá smlouvu s podnikatelem nebo s ním jinak jedná.[11] Často diskutovaná ochrana právnickým osobám v pozici slabší strany (zvláště těm, které nepodnikají, typicky neziskové organizace) je však poskytnuta v určitých případech také, protože jsou chráněny na základě některých obecných ustanovení.[12]

Spotřebitel je v návrhu upraven jako protipól podnikateli, kterým je klasicky ten, kdo samostatně vykonává na vlastní účet a odpovědnost výdělečnou činnost živnostenským nebo obdobným způsobem se záměrem činit tak soustavně za účelem dosažení zisku. Nově se ale pro účely ochrany spotřebitele za podnikatele v souladu s evropským právem považuje rovněž každá osoba (bez ohledu na její soukromoprávní nebo veřejnoprávní základ), která uzavírá smlouvy související s její vlastní obchodní, výrobní nebo obdobnou činností či při samostatném výkonu jejího povolání, popřípadě i osoba, která jedná svým jménem na účet podnikatele.[13] Odpadají tak praktické dohady o tom, zda má být spotřebitel chráněn i v případě, kdy uzavírá smlouvu s osobou, která ve vztahu ke své činnosti nemá status podnikatele[14] (např. při provozu nemocnic nebo veřejné dopravy, tedy obecně při poskytování veřejné služby nebo při obecně prospěšné činnosti).

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Zkratky právních předpisů

Ostatní zkratky

Kapitola 1 - Exkurz do ochrany spotřebitele v občanském zákoníku po rekodifikaci

1.1 Spotřebitel

1.2 Smlouvy uzavírané se spotřebitelem v souladu s novou směrnicí na ochranu spotřebitele

1.3 Čtyřiadvacetiměsíční zákonná záruka u prodeje zboží v obchodě

Kapitola 2 - Úvod do problematiky nepřiměřených ujednání

2.3 Uzavírání spotřebitelských smluv a jejich interpretace

Kapitola 3 - Nepřiměřená ujednání (nejen) ve směrnici 93/13/EHS

Kapitola 4 - Problematické aspekty generální klauzule nepřiměřených ujednání v občanském zákoníku po rekodifikaci a před rekodifikací

4.1 Test (ne)přiměřenosti

4.1.1 Postup při posuzování (ne)přiměřenosti

4.1.2 Posouzení rovnováhy práv a povinností stran

Kapitola 5 - Seznam zakázaných nepřiměřených ujednání v § 1814 v občanském zákoníku po rekodifikaci

5.1 Ujednání, která vylučují nebo omezují spotřebitelova práva z vadného plnění nebo na náhradu újmy

5.9 Ujednání, která zbavují spotřebitele práva podat žalobu nebo použít jiný procesní prostředek či mu v uplatnění takového práva brání, nebo ukládají spotřebiteli povinnost uplatnit právo výlučně u rozhodčího soudu nebo rozhodce, který není vázán právními předpisy stanovenými na ochranu spotřebitele

5.9.2 Sjednávání rozhodčích doložek ve spotřebitelských smlouvách dle zákona č. 216/1994 Sb., o rozhodčím řízení a o výkonu rozhodčích nálezů

Kapitola 6 - Další ujednání ve směrnici 93/13/EHS

6.8 Další možná nepřiměřená ujednání mimo seznam ve směrnici 93/13/EHS

Kapitola 7 - Ochrana spotřebitele proti nepřiměřeným ujednáním ve smlouvě

7.2 Ochrana dle občanského zákoníku před rekodifikací

7.3 Ochrana spotřebitele a nekalá soutěž v době účinnosti občanského zákoníku před rekodifikací