Jaroslav Čejka

ODCIZENÁ KRAJINA

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jaroslav Čejka, 2013

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2013

ISBN 978-80-243-5953-3

Sedí Kohn s Roubíčkem v nebi a poslouchají, jak se za obláčkem hádá Gottwald s Benešem.

„Vy jste prodal republiku Hitlerovi,“ říká Gottwald.

„A vy jste ji prodal Stalinovi,“ nedá se Beneš.

„Slyšej to, Roubíček?“ povídá Kohn. „Takovej póvl, a voni to prodali dvakrát!“

Židovská anekdota

…a to je ta krásná země,

země česká, domov můj!

Státní hymna

K napsání této knihy mě inspirovali skuteční lidé a skutečné události. Ale zatímco své živé modely jsem většinou přetavil k nepoznání, mnohé události jsem ponechal beze změny. Při psaní svého románu jsem si totiž připadal jako geolog, který provádí hlubinný vrt – postupně jsem narážel na vrstvy reality, dávno zasuté našimi vlastními sebeklamy a pokřivenými informacemi o ní, které jsme bez odporu přijali za své. Byly mezi nimi horniny vyvřelé, usazené i metamorfované tlakem nadloží. Tekuté písky i bezedná rašelina…

Moje sondy do blízké i vzdálenější minulosti čtenáře možná překvapí – některé příjemně, jiné nepříjemně. Ale nedá se nic dělat. Každá doba má své oblíbené lokality a módní destinace, kterým jsem se ani já nedokázal vyhnout, ale většinou jsem vrtal v nepříliš známém a někdy i obtížně přístupném terénu, takže jsem občas vytáhl na světlo boží věci, které by někteří lidé viděli nejraději navždy pohřbené a zapomenuté.

Autor

ČÁST PRVNÍ

POTOPA

(existenciální stínohra)

1

Krajina, o které bude řeč, je trojjediná skoro jako Bůh: jde o krajinu těla i krajinu duše a současně o jejich „syntetický“ obraz. Ten obraz namaloval akademický malíř Tomáš Rajen, který se po roce 1948 bláhově pokoušel o nemožné – o syntézu socialistického realismu a surrealismu. Ale jeho obraz vznikl ve své první verzi mnohem dřív. A dotvářely ho imaginární síly, které se zrodily ze střetu jeho podvědomí a toho, čemu se říká historické události.

Tomáš Rajen, sám původně vlažný katolík, který četl Demla, Zahradníčka a Reynka, se v prvorepublikových kavárnách často setkával i s levicovými intelektuály. Tenkrát to tak chodilo. Katolíci sice sedávali u jiného stolu než komunisté, a ti zase u jiného než národní socialisté či liberálové, a na stránkách novin a časopisů spolu vášnivě polemizovali, ale v kavárnách se zdravili, od svých stolů na sebe tu více, tu méně ironicky pokřikovali a někdy se i navzájem mísili a přátelili.

A právě tak se Tomáš Rajen na sklonku třicátých let seznámil v kavárně Mánes s mladou kunsthistoričkou Verou Wesselou, která pracovala v časopisecké redakci vedené známým levicovým novinářem Igorem Slaninou. (Později si svého šéfa vzala za manžela.) Její rodiče byli ruští emigranti: otec byl petrohradský židovský intelektuál s česko-německými předky a rakouskými kořeny, zatímco její matka pocházela ze zchudlé venkovské šlechty, takže ani bolševici jim neměli co vzít. Kromě života, samozřejmě, což ovšem stačilo k tomu, aby před revolucí radši utekli do Prahy.

Tomáše Rajena mladá poloviční Židovka, z jejíž tváře vyzařovalo něco osudového, přitahovala. Připomínala mu Caravaggiovu Salome. Byla krásná a působila sebejistě a přístupně. Ale její přístupnost byla jen klamné zdání – Vera ho v následujících dnech a týdnech vytrvale odmítala.

Rajen ovšem nebyl žádný Jeník Ratkin a s platonickým vztahem se nespokojil. Měšťácké konvence se mu hnusily a pokrytectví, které šlo s nimi ruku v ruce, také. Nakonec se zachoval jako Jan Žižka před hradem Kost, po jehož marném obléhání prohlásil, že je opravdu tvrdý jako kost, a proto patří psům, a ne lidem – odtáhl za jiným objektem svého zájmu, přičemž se vyhnul údolí zvanému Plakánek…

Jejich cesty se tak na delší dobu rozešly. O rok později hodily Anglie s Francií Hitlerovi kost československých Sudet v naději, že vlk se nažere a koza zůstane skoro celá. Ale Hitler se s ohlodanou sudetskou kostí nespokojil a sežral i zbytek Československé republiky (od které se odtrhlo Slovensko), podobně jako vlk Červenou karkulku. Jenže myslivec, který měl nenažranému vlkovi rozpárat břicho, se zatím rozmýšlel, jestli má do tak nejistého podniku vůbec jít…

Pro Igora Slaninu, jehož článků, odsuzujících a zesměšňujících nacistické kulturní barbarství, si německé velvyslanectví v Praze dávno všimlo a referovalo o nich do Berlína, si přišlo gestapo pár dní po vytvoření Protektorátu Böhmen und Mähren. Nějaký čas byl internovaný v Terezíně, ale pak ho převezli do Osvětimi, kde o tři roky později (podobně jako Veřiny rodiče) zahynul. Veru Slaninovou-Wesselou zařadili do transportu až roku 1942, ale v Terezíně se dlouho nezdržela. Už rok po jejím příjezdu do terezínské Malé pevnosti ji poslali s jiným transportem do stejného koncentráku, ve kterém skončil její muž. To ovšem lidé zavření ve vagonech, původně sloužících pro přepravu dobytka, nevěděli. (Cíl jejich cesty jim nikdo nesděloval.) Když na konci své apokalyptické cesty uviděli nad táborovými vraty nápis Auschwitz, většinu z nich opustily poslední zbytky naděje. Tou dobou se už vědělo i v protektorátu, že Osvětim je horší než Dantovo Peklo.

Ale Vera si přesto nezoufala. Doufala, že se v koncentračním táboře setká se svým mužem. S úředním oznámením manželovy smrti, které protektorátní pošta doručila do poštovní schránky jejich vyklizeného bytu až po jejím odjezdu, se minula, a tak si myslela, že Igor ještě stále žije. A protože v Osvětimi, jako ostatně v každém koncentráku, byly ženy od mužů striktně odděleny, trvalo poměrně dlouho, než se dozvěděla, že doufá marně.

Ale ani potom tomu neuvěřila úplně. A ta nepatrná jiskřička naděje, která v ní nepřiznaně doutnala navzdory rostoucí hromadě popela z desetitisíců zplynovaných a zpopelněných Židů svážených sem z celé Evropy, jí možná zachránila život. Ale nejen naděje. Ta by asi sama o sobě nestačila.

Když se roku 1945 blížila k Osvětimi Rudá armáda, zařadilo táborové velení Veru Slaninovou-Wesselou spolu se stovkami dalších živých kostlivců do pochodu smrti, jehož cílem měl být jiný koncentrák, blíž k srdci třetí říše – Buchenwald. Bestie už sice dodělávala, ale ještě pořád rozsévala smrt všude, kam dosáhla, a nechtěla nic, co jednou uchvátila, ze svých drápů jen tak mir nichts dir nichts pustit.

Veře se však spolu s několika dalšími vězni podařilo během spojeneckého náletu utéct a skrývat se v lesích nedaleko Výmaru až do příchodu ruských vojáků. Přežila a vrátila se do Prahy. A protože dům, ve kterém dříve bydlela, zasáhla zbloudilá letecká puma při americkém bombardování Vysočan, nastěhovala se ke své sestře Emě.

Ema měla větší štěstí než Vera. Sice i ona byla poloviční Židovka, jak také jinak, ale zatímco Vera se narodila ještě v Rusku a stopy dětství prožitého v ruském židovském prostředí si nesla s sebou stejně jako své ruské křestní jméno, Ema se narodila až v Čechách a dostala jméno po slavné české operní zpěvačce, kterou její matka obdivovala. Na jaře roku 1938 se provdala za Miloslava Halíka, Čecha a nakladatelského redaktora, který pocházel z Benešovska, přesněji řečeno z Neveklovska. To ji zachránilo před transportem. A možná i to, že její muž, katolický intelektuál, trval na církevním sňatku, takže na jeho přání konvertovala ke katolicismu.

Ale i když se dřív považovala spíše za ateistku, její konverze byla všechno, jen ne formální akt, jak tomu v podobných případech často bývá. Emě Wesselé se sice nedostalo vysokoškolského vzdělání, ale měla – jak se kdysi říkávalo – hloubavou povahu, tedy něco, s čím už se člověk v dnešní době hned tak nesetká. Četla všechno, co jí přišlo pod ruku, ale nejraději poezii a filozofické spisy od Platóna a Aristotela přes Hegela, Kanta a Kierkegaarda až po Marxe. A když už souhlasila s konvertováním, vzala to vážně. Pustila se – poprvé v životě – také do Bible, a to tak důkladně, že svými přesnými citacemi a jejich osobitým výkladem vyvedla kněze, ke kterému v rámci povinného předsvatebního katechismu docházela, z míry. Její chápání pekla jako trvalého stavu bez Boží milosti, kterým předběhla svou dobu, ho úplně rozhodilo. Podobnou definici pekla posvětil až začátkem jednadvacátého století papež Jan Pavel II., který měl zásluhou druhé světové války s peklem své zkušenosti. Ovšem starý neveklovský farář Bárta, Emin katecheta, v žádné válce nikdy nebyl, dokonce ani jako feldkurát, a pokud šlo o vizi pekla, ustrnul u staré představy podzemní sluje, ve které se vaří hříšníci v kotlech plných oleje. Naštěstí nebyl tak rigorózní, aby to ohrozilo jeho souhlas s oddáním obou snoubenců.

Ten sňatek tedy Emu zachránil před osudem její sestry.

(A nepochybně také úplatky, které její manžel aplikoval na správných místech.) Ale její štěstí se tím pádem unavilo natolik, že ji brzy nato opustilo.

Se svým mužem se sice poznala v Praze, kde pracoval a žil v podnájmu, ale po svatbě se přestěhovali k Neveklovu, kde si dal Miloslav Halík postavit na rodinném pozemku nevelkou vilu. Navrhoval mu ji starší architekt, který měl mnohem blíž k Jurkovičovi než Loosovi a výrok „Ornament je zločin!“ považoval za silně přemrštěný. Podle toho také jejich nový dům vypadal: žádné ohromné auslágy místo pokojů, žádné výkladní skříně, ve kterých člověk nemá žádné soukromí, ale právě naopak – řada útulných světnic a světniček s trámovými stropy a dřevěnými podlahami v různých úrovních, propojených vždy několika málo schody či schůdky.

Mluvit o podlažích se v případě jejich domu, kterému přátelé manželů Halíkových začali za jejich zády říkat mešugeburg (později ten název sami převzali), moc nedalo. A když už, tak spíše o sedmi podlahových úrovních, které dělily dva tři schody. Pokojů bylo šest, ale v nejnižším podlaží byla kuchyň a pod ní sklep.

Nějakou dobu se zdálo, že novomanželé Halíkovi tu spolu budou žít celkem spokojeně, ne-li šťastně. Ema brzy otěhotněla a chystala se na příchod svého prvního dítěte. Samozřejmě počítala s tím, že po prvním dítěti budou následovat další, protože u hluboce věřícího katolíka, jakým Miloslav Halík byl, nepřicházela žádná antikoncepce v úvahu.

A právě v tu chvíli si jejich unavené štěstí vybralo první přestávku a uvolnilo místo vyslovené katastrofě: okupační úřady rozhodly o zabrání Neveklovska pro vojenské účely. Obyvatelé více než šedesáti obcí (údaje o jejich počtu se rozcházejí, ale bylo jich několik desítek tisíc), mezi nimi samozřejmě i Halíkovi, se museli vystěhovat a jihozápadní okraj podblanického kraje se začal měnit na jedno velké cvičiště zbraní SS.

Bůh ví, co tomu říkali blaničtí rytíři. Nejspíš nic, a pokud snad přece ano, mluvili jen ze spaní. Asi věděli, že to nejhorší teprve přijde, protože katastrofy jsou přímo úměrné civilizačnímu pokroku a hypertrofovanému sebevědomí lidstva…

Zbytek války prožili Halíkovi v domě Miloslavova bratra Františka, který měl hospodářskou usedlost těsně za hranicemi záboru. Němečtí úředníci byli nelidsky precizní a přesně dodržovali literu svých pokřivených zákonů a nařízení – židovský majetek, pokud na Neveklovsku ještě nějaký zbyl, zabavovali bez náhrady, ale českému obyvatelstvu úředně stanovené ceny jejich zabraného majetku propláceli.

Miloslav Halík však almužnu, kterou mu Němci přiznali jako náhradu za dům a pozemek, odmítl převzít. V mešugeburgu zůstal i nábytek; odvezli si jen pár obrazů, knihy, domácí potřeby, šaty, peřiny a ložní prádlo. To vše se sice vešlo na pivovarský vůz, který si objednali až z Benešova (pan sládek si známosti s panem redaktorem, který teď učil na benešovském gymnáziu, považoval, a tak mu vyšel vstříc), ale už ne do domu Miloslavova bratra. Františkova usedlost se svou velikostí blížila statku (on sám byl o deset let později označen za kulaka a ze svého desetihektarového hospodářství vyhnán – pro změnu komunisty), ale pro dvě rodiny v ní bylo místo jen při hodně dobré vůli. Miloslav Halík se ženou a prvorozenou dcerou Libuší spali v jedné místnosti a jejich knihy a obrazy skončily ve stodole, ve které teď stejně nebylo co mlátit a uskladňovat, protože většina Františkových polí ležela na katastrálním území sousední obce a ta už do záboru spadla.

Dva roky po prvorozené Libuši se manželům Halíkovým narodila Vlasta a jako třetí, ale až o deset let později, Šárka. O jménech všech tří dcer nemohla být žádná diskuse – Miloslav Halík je vybral tak, aby způsobem, který nebyl nebezpečný, demonstrovala jeho vlastenectví. Původně uvažoval i o Kazi a Tetě, ale nakonec obě jména zavrhl s ohledem na to, co by si asi jejich nositelky jednou vytrpěly ve škole. Nakonec tedy zvolil jiná jména z české mytologie, ne tak extravagantní. (Pro případné syny měl připravena jména Přemysl, Václav a Svatopluk, ale osud mu chlapce nedopřál.)

Po osvobození se Halíkovi vrátili na svůj mešugeburg. Svým způsobem byli příjemně překvapeni – dům i jeho zařízení našli zachovalé a dobře udržované. Tři roky v něm bydlel jakýsi obersturmbannführer Heinrich Miele. Nebyl to sice žádný intelektuál, před svým vstupem do SS pracoval jako technik u Siemense, ale byl to pořádkumilovný člověk, pro kterého měly věci mnohem větší cenu než lidé, samozřejmě s výjimkou jeho kamarádů ve zbrani – ale to byli vlastně nadlidé.

Teď tedy měli Halíkovi možnost oplatit Františkovo křesťanské milosrdenství, kterému vděčili za své útočiště za okupace, Emině sestře Veře. Vzali ji na čas k sobě.

Všechny tři dcery manželů Halíkových byly samozřejmě křtěné, ale ani jedné z nich nebyla Vera za kmotru. Těm prvním dvěma ani nemohla, protože byla v koncentráku, a na Šárčiny křtiny nepřišla, i když byla zvaná. (V té době už v mešugeburgu nebydlela.) Vera byla ateistka a antiklerikálka s výrazným levicovým cítěním – a byla mnohem bojovnější než Ema. Předsvatební konverzi své sestry neschvalovala a její církevní svatby se nezúčastnila. Pozvání na křtiny nejmladší dcery manželů Halíkových bylo tedy jen formální. Nikdo nečekal, že by dorazila, a kdyby byla přece jen přišla, asi by to Emu Halíkovou uvedlo do nemalých rozpaků. Vztahy obou sester byly poměrně odtažité – vlastně je sblížilo teprve to, když do jejich životů vstoupil Tomáš Rajen.

2

Tomáš Rajen svého času začínal jako krajinář postimpresionistického střihu, ale jeho výrazové prostředky se proměňovaly tak, jak se postupně setkával s různými malířskými směry. Období expresionismu, fauvismu i kubismu si prodělal podobně, jako si dítě prodělává spalničky, příušnice či plané neštovice. Ale tím, co ho nakonec opravdu zasáhlo a strhlo, byl surrealismus. Rajenovými věrozvěsty se stali André Breton a Karel Teige. V projekci vlastních snových představ na plátno se doslova našel. Ale i když obdivoval obrazy Salvadora Dalího, Jindřicha Štyrského, Toyen a dalších „nadrealistických“ malířů, nikdy se nedostal do jejich vleku a nerozmnožil řady jejich epigonů. Byl svůj – a podíl na tom měla nepochybně i skutečnost, že pocházel z venkova, ze Sedlčanska, z kraje, který teď zčásti uchvátila „mrtvá ruka“ vojsk SS.

Své kořeny nikdy úplně nezpřetrhal. Bohémský život ve velkoměstě mu vyhovoval hlavně v zimě, ale s jarem unikal z Prahy ven, do kraje na jih od Benešova, regionu sevřeného Vltavou, Sázavou a táborskou silnicí, kam se ale po jeho zabrání vojsky SS, jejichž druhým nejvyšším velitelem byl zastupující říšský protektor Reinhard Heydrich, už neodvažoval.

Ta odcizená část země, ze které se museli vystěhovat i Rajenovi rodiče (odešli ke vzdáleným příbuzným až někam na Moravu, odkud se nikdy nevrátili, protože cítili, že svým příbuzným visí na krku jako kámen, a raději jeden po druhém ulehli s tuberkulózou a už nevstali), byla kus po kuse jakoby zoraná nějakým obřím pluhem: statky a chalupy byly zpustošené, některé se měnily doslova v trosky a nejednomu venkovskému kostelíku chyběla věž zasažená při cvičných střelbách SS dělostřeleckými granáty.

V zimě roku 1942 se Tomáš Rajen rozhodl, že ten postupně znásilňovaný kus české země namaluje. Samozřejmě že po svém. Nešlo mu o věrné zachycení tváře zabrané krajiny, ale o vyjádření své úzkosti a odporu k tomu všemu, co se s jeho rodným krajem dělo, pomocí reálných i snových symbolů.

Přes celý obraz, který se rodil pod doteky jeho štětce s přestávkami skoro čtvrt roku (ale nakonec se ukázalo, že úplně hotový nebude asi nikdy), se táhla vysoká zeď z neomítnutých cihel, zakončená kotouči ostnatého drátu, nad kterými byla vidět jen těžká, olověná obloha. Uprostřed zdi však zela ohromná díra, probouraná snad tankem či dělostřeleckým granátem, a skrze ten zubatý otvor se otevíral pohled na pobořenou vesnici choulící se na úpatí kopce zvaného Chlum. A z té vsi vyčítavě čněla k nebi kostelní věž, které chyběla střecha a kříž. Jako kdyby něčí sevřené pěsti s káravě vztyčeným ukazováčkem kdosi tupým nožem uťal či ustřelil goticky zašpičatělý, nebo snad barokně zaoblený nehet. V popředí té zdi, vždy v poloze zlatého řezu, ležely vlevo porcelánové hodiny bez ručiček a vpravo pak napůl do země zašlápnutá vojenská přilba. Ta helma byla zelená a svým způsobem anonymní, protože už na ní pracovala rez, která měla nejspíš na svědomí i označení armády, v jejíchž řadách nositel oné přilby bojoval. A přímo před zubatou dírou ve zdi, uprostřed obrazu, na zemi rozryté pásy obrněných transportérů a tanků, ležela bezhlavá dětská panenka s roztaženýma nohama, která měla ve svém bezpohlavním rozkroku nakreslený obscénní kosočtverec, jaký bývá k vidění na veřejných záchodcích…

Tomáš Rajen pracoval na obrazu v jakémsi horečnatém útlumu vědomí, rychle, a přitom pomalu. Často své rozmalované plátno opouštěl a pak se k němu zase vracel, ani nevěděl proč. Pracoval intuitivně a nad tím, co maloval, moc nepřemýšlel, i když v tom základním měl jasno: chtěl namalovat protiválečný, antifašistický obraz. Zeď, ostnatý drát, rozbombardovaná vesnice, ustřelená kostelní kupole s křížem, to byly prvky více méně realistické a do obrazu se přímo vnucovaly. Ba i přítomnost neidentifikovatelné helmy byla svým způsobem logická a její symbolika snadno čitelná. Ale porcelánové hodiny bez ručiček a červená cihlová zeď, která jako by volala po tom, aby ji sprejeři (kteří se ovšem měli objevit až o půl století později) pokryli svými graffiti? Proč ji namaloval zrovna takhle? To by vysvětlit nedokázal. A dětskou panenku s dotvořenou stydkou krajinou už vůbec ne.

Zdánlivě hotový obraz (dokončil ho 26. května večer) postavil ke zdi ateliéru, kam ještě oknem z ulice dopadalo trochu slunečního světla, aby uschnul, a jako obvykle, když dodělal nějakou větší práci, vyrazil na flám. Ještě než odešel z ateliéru, podíval se na čerstvě domalované plátno, jak schne. To, co uviděl, ho trochu zarazilo. Vypadalo to, jako by obraz zasychal nerovnoměrně: nad pravou polovinou cihlové zdi zůstávala tmavší skvrna. Byla protáhlá odshora dolů, skoro jako kdyby v těch místech na plátno někdo něco vylil. To byl samozřejmě nesmysl, venku byl teplý májový podvečer, po žádném přívalovém dešti, při kterém by snad mohlo zatékat lomeným ateliérovým oknem, nebylo ani památky. Řekl si, že to nestejnoměrné zasychání bude asi následkem toho, že v oněch tmavších místech nanášel olověnou šeď nízkých mraků opakovaně (i když se na nic takového nepamatoval). Nakonec nad tím mávl rukou a vyrazil do ulic.

Vrátil se až ráno a, dříve než se svalil na otoman v rohu ateliéru, šel se na Odcizenou krajinu, jak svůj obraz nazval, ještě jednou podívat. V jitřním šeru byla skvrna ještě patrnější. A jak měl po večerní návštěvě vinárny U Šuterů a následujícím nočním tahu v Sekt pavilonu trochu vypitou hlavu, napadlo ho, že ta podivná a teď už nestejnoměrná skvrna, sestávající z tmavších a světlejších míst, trochu připomíná protáhlou teutonskou hlavu generála SS Reinharda Heydricha.

Ušklíbl se, padl na otoman a přetáhl si přes hlavu vlněnou deku.

Probudil se až k polednímu. Skočil si na záchod a do koupelny, pustil si na hlavu studenou vodu a vrátil se do ateliéru s ručníkem, kterým si drbal mokré vlasy. Více méně po paměti udělal pár kroků směrem k velkému ateliérovému oknu, aby se podíval, jak je venku. Odhrnul si ručník z čela a jeho pohled padl na včera dokončený obraz.

V tu chvíli doslova zkoprněl. Z pravé poloviny šedého nebe nad zdí, zachycené na jeho obrazu, na něj upíral svůj studený pohled muž v důstojnické čapce s lebkou a zkříženými hnáty uprostřed. Byl sice trochu rozmazaný, jakoby tonoucí v mlze, ale mýlka nebyla možná.

Z ulice dolehlo k jeho uším ochraptělé a nezvykle afektované hlášení pouličního rozhlasu. Slovům sice nerozuměl, ale něco v tónu těch vět, které zaznívaly někde hluboko pod ním, ho přimělo, aby šel a otočil knoflíkem rádia.

Chvíli slyšel jen vrčení a pískání, musel ho nejprve naladit, ale pak zaslechl slova a věty, které ho doslova zmrazily: „Dnes v časných ranních hodinách byl spáchán atentát na zastupujícího říšského protektora Reinharda Heydricha…“

Tomáš Rajen se vyděsil. Okamžitě otočil obraz ke zdi a pohřbil ho pod vrstvu jiných pláten. Teprve čtvrtého června, když Heydrich na následky atentátu zemřel, se odhodlal k tomu, aby se na svou Odcizenou krajinu znovu podíval.

Mlžný opar, v den atentátu halící Heydrichovu hlavu jako nevěstin závoj, se rozplynul a odhalil sice nevelký, zato však téměř fotograficky přesný černobílý portrét muže, který uměl hrát na housle, skvěle šermoval a ovládal několik světových jazyků, ale člověkem přestal být ve chvíli, kdy svůj život spojil s Linou von Osten a NSDAP…

Heydrich podlehl svým zraněním 4. června 1942. Téhož dne se narodil ve vinohradském sanatoriu profesora Jerie manželům Ratajovým syn, který dostal jméno Přemysl.

Jeho otec Hynek Rataj, majitel klenotnictví v ulici Na Příkopě, měl toho dne hned dvojí důvod k oslavě (i když ten druhý samozřejmě nijak nepublikoval). Ve dvě hodiny v noci, zmožený pitím a radostí z narození syna a Heydrichovy smrti, si vzal na Národní třídě taxi a dal se odvézt do Londýnské ulice, kde uplatil nejprve nočního vrátného a pak i ošetřovatelku, která měla noční službu, aby mu umožnili podívat se na novorozence.

Sestřička ho odvedla ke dveřím pokoje, ve kterém ležela jeho žena i s dítětem (bylo to naštěstí soukromé sanatorium, žádná Zemská porodnice, kam by ho v noci asi nepustili), ale pak musela odběhnout do pokoje na druhé straně chodby, kde se rozblikalo světlo nade dveřmi a začal bzučet zvonek, takže do pokoje vstoupil sám. Na to, v jakém byl stavu, tam vešel ohleduplně, tiše a bez klepání. Ale sotvaže za sebou zavřel dveře, ztuhl, jako by ho postihl rigor mortis.

V chabém světle noční lampičky uviděl na posteli spící manželku a vedle ní dětskou postýlku, nad kterou se nakláněly tři ženské postavy neurčitého věku a nadčasového oblečení.

Jedna z nich právě říkala: „Dávám ti do vínku odvahu a smysl pro krásu!“

Druhá si nespokojeně odkašlala: „To já ti dávám do vínku ctižádost a básnický talent!“

Načež ta třetí pokývala hlavou ze strany na stranu: „To mu přejete hezké věci, sestřičky. A já abych to zase žehlila. No co, tak mu dávám do vínku opatrnost a schopnost empatie!“

Hynka Rataje polilo horko. Nevěděl, jestli to, co vidí, je skutečnost, nebo začínající delirium tremens. V každém případě se tak vyděsil, že z pokoje tiše vycouval, aniž by svého synka spatřil.

Později se mu to ovšem rozleželo v hlavě a s podivným nočním zážitkem z porodnice se v Klášterní vinárně šeptem svěřil svému nejlepšímu příteli Ivanu Jemjanovi: „Kamaráde, z toho mýho kluka asi nevyroste žádnej Gabčík ani Kubiš, ale moh by z něj bejt chytrej a slušnej člověk…“

„Jen aby mu to k něčemu bylo,“ řekl pochybovačně Ivan Jemjan, nedostudovaný právník, který pracoval jako prokurista v advokátní kanceláři, a o životě tudíž věděl své. „Víš, jak to říká Švejk: Každá ušlechtilost musí bejt po zásluze potrestaná!“

Koniec ukážky

Table of Contents

Tiráž

ČÁST PRVNÍ

POTOPA

1

2

ČÁST DRUHÁ

MRÁZ

ČÁST TŘETÍ

OBLEVA

ČÁST ČTVRTÁ

HORKO

ČÁST PÁTÁ

SMOG

ČÁST ŠESTÁ

GLOBÁLNÍ OTEPLOVÁNÍ

ČÁST SEDMÁ

SAMETOVÁ PLÍSEŇ