Otomar Dvořák

ĎÁBEL NA ŘETĚZU

Historický román z 11. století

Ukážka z elektronickej knihy

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Otomar Dvořák, 2013

© Obálka Martina Černá, 2013

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2013

ISBN 978-80-243-5723-24

Hledíš-li do bezedné propasti,

dej si pozor, aby se propast

nepodívala na tebe!

Friedrich Nietzsche

Věnuji manželce Evě

a břevnovskému převorovi P. Prokopu Siostrzonkovi

Prolog

LEGENDA O PĚTI BRATŘÍCH

Na hranicích Luticka a Velkopolska,

10. listopadu léta Páně 1003

Barnabáš zděšeně vyjekl, když k němu odněkud z močálů ležících ve směru jeho cesty dolehlo táhlé, zlověstné zavytí. Kéž by to byl obyčejný vlk! Schoulil se v selském sedle na hřbetě drobného koníka, jehož předci nepochybně pocházeli z rodu divokých lesních tarpanů, přetáhl si kápi přes hlavu a v náhlé úzkosti schoval ruce pod plášť a překřížil je na prsou, jako by chtěl na svém srdci chránit tu neblahou věc, za kterou ručí životem a kterou musí děj se co děj donést ještě této noci do Międzyrzeczkého hradu. Měl by to stihnout dřív, než se nad východním obzorem zablesknou první červánky, než se kolem tržiště na křižovatce pomořanské a magdeburské cesty ozve hřmot povozů a než chlopi z osamělých dvorců roztroušených mezi jezery vyrazí na páteční trh. Bylo by dobré, kdyby si ho cestou nikdo nevšiml.

Spěchal, ale teď najednou dostal strach a jeho kroky uvázly. Krčil se a napjatě naslouchal. Ozve se to znovu? Stezka před ním strmě klesala do hluboké rokle, ztrácela se ve stínu pod homolovitými pahorky, na jejichž hřebenech se mezi bělavými kmeny břízek ježily nakupené balvany. Vyprávělo se, že ďábel tu kdysi hrál kuželky s jedním oráčem. V sázce nebylo nic menšího než lidská duše…

Barnabášovi připadalo, že se ten dávný protivník boží, pomlouvač, odpůrce, ničitel, vládce much a zloděj světel opět vrací. Cítil to ve vzduchu. Cosi obrovského a temného se k němu řítilo sychravou listopadovou nocí, letělo to nad prastarým Meziříčím, nad tou krajinou ledovcových morén a mrtvolně bledých jezer mezi řekami Obrou a Wartou. Půlnoční vítr přinášel stále sílící dusot kopyt, supění, vzdechy a skřípění železa o železo…

Jako by vyrostli ze země, stanuli náhle před zkoprnělým Barnabášem pekelní jezdci. Neměli tváře, viděl jen černé siluety, ostře se rýsující proti měsíčnímu úplňku.

„Hej, mládenče!“ křikl jeden z nich drsným hlasem, a znělo to jako zakrákání havrana. „Kudy se dostaneme k poustevně pěti bratří?“

Barnabáš vydechl úlevou. Nechtějí mě, pomyslel si a zachvěl se podivnou zimničnou radostí, nejsem to já, pro koho si přišli!

„Pořád rovně, vzácní pánové,“ vyhrkl přeskakujícím hlasem, „jen pořád rovně a za brodem přes říčku se držte do kopce… Až uvidíte povalený pohanský kámen, do kterého je vytesán kříž, zahněte od něj vlevo pěšinkou. Ztrácí se v houštinách, ale nenechte se tím odradit. Brzy dojedete na mýtinu… A tam…“

A tam, v prosté chýši z proutí a slámy, v dusné temnotě stroze zařízené jizby, hořela na nehoblovaném stole svíce, plakala voskovými slzami a její míhavý plamen ozařoval pohublé tváře pěti mužů odpočívajících na lůžkách podél stěn. Vypadalo to, jako by se jejich obličeje vznášely v prostoru, jako by kroužily nekonečnou prázdnotou vesmíru kolem skomírajícího Slunce.

„Možná,“ osmělil se porušit tísnivé ticho Kristin, jenž byl pouhým laickým bratrem a staral se jim o společné živobytí, „že jsme neměli odmítnout. Co si kníže pomyslí, až mu Barnabáš ty peníze vrátí? Jistě se urazí!“

Nikdo mu neodpověděl. Benedikt a Jan, dva misionáři z římského kláštera na hoře Aventinu, i jejich polští spolubratří Izák a Matouš zírali strnule na chvějivý plamének. Jen jejich rty se pohybovaly v bezhlesé modlitbě.

Kristin spustil bosé nohy přes okraj lůžka na udusanou hliněnou podlahu a posadil se. Nic nedbal, že tím porušuje řádové regule, neboť mluvením v hodině ticha, v oné hodině určené k modlitbě a spánku, se prohřešuje proti spolubratřím i Bohu. Byl však příliš rozrušený na to, aby myslel na pravidla.

„Jsem prostý člověk, neumím číst ani psát, a vy jste učení a ctnostní, a proto se, bratři, nedivte, že se tak hloupě ptám. Ale myslím si, že tohle je příležitost, jaká se už nikdy nebude opakovat! Mít v rukou sto hřiven stříbra a pohrdnout jimi! Není to bláznovství? Mohli jsme za ně postavit zděný kostel a špitál pro chudé! Mohli jsme nasytit sto hladových! Co když to byl dar boží…?“

„Nebo dar ďáblův?“ pozvedl k němu Benedikt utrápený pohled.

V tu chvíli se chatrč otřásla dunivým úderem, nízká dvířka, která nikdy nezavírali na petlici, neboť se neměli čeho obávat, se rozlétla dokořán a prudký závan větru zhasil svíčku. Jako hejno krkavců snášejících se na zdechlinu vtrhly dovnitř postavy v kožených kuklách a dlouhých pláštích. Zarachotil padající stůl, zařinčely rozbíjené džbánky, vzduchem zavířily cáry rozsekaných rohoží.

„Není to tu!“ vykřikl zklamaně jeden z nezvaných nočních hostů.

Vzápětí silné ruce sevřely mnichy a jako bílé plameny se v šeru zableskly obnažené meče.

„Stříbro!“ zasyčel vůdce tlupy. „Vydejte nám své stříbro! Nesnažte se zapírat! Víme, že vám kníže Boleslav Chrabrý daroval sto hřiven. K čemu by vám bylo takové bohatství? Jenom by vás zbytečně rušilo od modliteb. Tak honem! Kam jste ty peníze zakopali? Bude to?!“

„Nic nemáme!“ ohradil se Benedikt. „Všechno jsme vrátili knížeti. Odmítli jsme jeho dar!“

Poustevníkova slova vyvolala škodolibý smích. „A to vám máme věřit? Myslíte si o nás, že jsme hlupáci? Však vy promluvíte! Mohli jsme celou záležitost vyřídit v klidu a bez zbytečné bolesti. Ale jak chcete!“

V okolí Kaziměře nepamatovali tak divokou vichřici, jaká se strhla oné noci z desátého na jedenáctý listopad. Provazce deště, promíšené listím a zlámanými větvemi, bičovaly několik mužů v dlouhých pláštích, kteří právě odvazovali od hřbitovního plůtku neklidné koně. Zvířata řičela a vzpínala se, roubená zvonice se nad nimi zdvíhala ve vodním přívalu jako příď korábu zmítaného bouří, zvon se sám od sebe pohnul a vydal naříkavý sten.

Jeden z tlupy se polekaně ohlédl a pak si odplivl přes zkřížené prsty.

„Copak, Ješku, snad se nebojíš pomsty duchů?“ zachechtal se jeho druh.

„Tiše!“ sykl vůdce tlupy a pozvedl ruku v kožené rukavici. „Slyšíte? Co je to?“

Od poustevnické chatrče, jejíž napůl vyvrácené dveře se zmítaly ve větru, k nim dolehl zvláštní zvuk. Několik melodických tónů… Nářek větru? Ne, tohle znělo jako zpěv, jako velebný chorál několika mužských hlasů.

„Oni snad…“

„Jste neschopní břídilové! Myslel jsem, že si najímám chlapy, a ne ustrašené baby!“ procedil vůdce mezi zuby. „Neřekl jsem snad dost jasně, že nesmí zůstat naživu žádný svědek? Vraťte se tam a dejte to do pořádku!“

Muži si mezi sebou vyměňovali nejisté pohledy.

„Tak co je s vámi?!“

Dva nebo tři zamířili s tasenými meči zpátky k poustevně.

Napřed spatřili Matouše – ležel v kaluži před kostelem, tváří k zemi, na místě, kde ho dostihlo vržené kopí, když se pokusil uprchnout. Déšť mu vymýval krev z hluboké rány v zádech.

Jeden z násilníků ho obrátil nohou. „Tenhle má zaručeně dost.“

Překročili Matoušovo tělo a vstoupili do chýše. Ulekli se, když zahlédli Jana, jak klečí nedaleko dveří, s hlavou schýlenou na sepjaté ruce, jako by se hluboce pohroužil do modlitby. Působilo zvláštně, že setrval v této poloze – ale byl zaručeně mrtvý, s podříznutým hrdlem. Nepromluvil. Ani on nepromluvil a neprozradil tajemství knížecího stříbra.

To mnich Kristin se jako jediný pokusil bránit. Rozmáchl se na ně pohrabáčem od ohniště, ale hrot meče, jenž mu vzápětí pronikl mezi žebra, ho zklidnil navěky.

„Čistá práce,“ podotkl jeden z lupičů. „Žádný z nich nemohl přežít. Kdoví, co jsme zaslechli. Možná jen divně zaskučel vítr.“

Jeho druh Ješek přejel pohledem tělo Izáka, spadlé pod stůl, a zadíval se na Benedikta. Ten ležel na svém lůžku, na boku, tváří ke zdi, měl nasazenou kapuci a vypadal, jako kdyby pokojně spal.

Nikdo by neřekl, že ho před malou chvílí krutě a bolestně zmučili, aby z něj vymámili pravdu o ukrytém pokladu, a že mu posléze ve vzteku nad jeho mlčením…

„To není možné,“ vydechl najednou Ješek a chvatně přikročil k mnichovu lůžku. „Vsadím se, o co chcete, že když jsme odcházeli, ležel na zádech!“

„Určitě? Nepleteš se?“

„A kromě toho…“ Ješek prudce obrátil tělo a strhl mu z hlavy kapuci. Mnichova vyholená tonzura byla zalita krví, smrtelná rána mu rozpoltila hlavu od středu čela až po temeno.

Nastalo tísnivé ticho, jen vítr vytrvale naříkal.

„Je mrtvý,“ řekl po chvíli druhý z lupičů.

„To je… nepochybně…, jenže… jenže… tu kapuci neměl, když jsem ho ťal…, ani ji mít nemohl…, musela by být také rozseknutá…“

Sinavý blesk ozářil vnitřek poustevny, zakvílení větru zaznělo jako příšerný smích, uvolněné dveře, visící na jediném koženém pantu, prudce udeřily o stěnu.

„Pryč!“ vyjekl Ješek. „Rychle pryč! Bohové dědů, stůjte při nás!“

Kniha první

JESKYNĚ BĚSŮ

1/

Hradiště Nová Kouřim,

počátek února léta Páně 1003

Mrazivá jitřní mlha se mísila s dýmem četných ohnišť a ležela jako šedá opona nad valy a dřevěnými strážními věžemi. V bělavém prázdnu se ztrácelo hluboké říční údolí. Hradiště v tom ranním tichu vypadalo jako zakleté, jako by se proměnilo v loď plující po nehmotných vlnách podsvětního jezera. Také na skupinu jezdců, vyjíždějících blátivou cestou z předhradí k akropoli, padala podivná tíseň. Mlčky se vyhnuli plně naloženým kárám, které táhli do stráně trpěliví a silní šedí volci s mohutnými lyrovitými rohy. Povozníci křičeli povely a práskali biči nad volskými hřbety, jiní chlapi se opírali do loukotí vysokánských kol, aby pomohli zdolat příkré stoupání. O kus dál jezdci minuli skupinu otroků, dobře poznatelných podle kožených obojků na hrdlech; ti stáli v dlouhé řadě a jeden druhému podávali velké kamenné kvádry, určené zřejmě na opravu obranné zdi. Jezdci zabočili podél teras, na nichž se zdvíhaly chalupy z proutí omazaného hlínou. Skrze ježaté došky až téměř k zemi sahajících strmých střech se draly proužky kouře svědčící o tom, že hospodyně už zřejmě chystají ranní polévku. Před kopyty koní se s poděšeným kvokáním rozlétly na všechny strany vyplašené slepice. Vládce hejna, jehož peří se lesklo jako drahocenný smaragd, vyskočil na plůtek a přivítal podivnou ranní návštěvu pronikavým zakokrháním.

„Kohout plaší zlé duchy, to je dobré znamení,“ podotkl tiše jeden z jezdců. Byl dosud mladý, ale soudě podle zelené tuniky ze vzácné těžké látky, lemované kolem krku i na okrajích širokých rukávů složitým ornamentem, a pláště, sepnutého řetízkem zavěšeným mezi dvěma stříbrnými gombíky, šlo o vysoce postaveného velmože.

„Kéž bys měl pravdu, Tisto,“ povzdechl jeho starší druh, jehož tváře vroubil prošedivělý vous.

Zabočili ke zděnému kostelíku svatého Jiří, jednoduché obdélné bazilice z narezlých kvádříků, minuli oblouk vchodu lemovaný pilířky v podobě navzájem se ovíjejících hadů a před sousedním dlouhým roubeným stavením seskákali z koní.

„Hej, chlapče!“ houkl Tista na vyzáblého bosého mladíčka v dlouhé hnědé tunice, jenž zrovna mířil do budovy se džbánem vody. „Kde bychom našli diákona Drslava?“

„Diákon pracuje v písárně. Jestli chcete, vzácní pánové, zavolám ho.“

„To určitě udělej, chlapče. Řekni mu, že za ním přijeli jeho příbuzní a že jde o velice vážnou věc. Řekni mu, že Ryšavec se vrátil!“

„Ryšavec?“ vyjekl mladíček a džbán mu leknutím málem vyklouzl z rukou. Voda vyšplíchla na dubový práh, zmáčela mu tuniku a zkropila velmožovy špičaté kožené střevíce.

„Dávej pozor,“ ušklíbl se Tista. „A pospěš si!“

Toho dne už od časného rána cítil Drslav zvláštní, nepojmenovatelnou úzkost. Stále častěji se ohlížel k oknu, jímž padal úzký pruh světla na písařský stolek, na němž měl rozevřený computus, nezbytnou příručku potřebnou ke stanovení data pohyblivých svátků. Vypisoval z ní na čistý pergamen potřebné údaje, ale přes veškerou snahu se nedokázal dostatečně soustředit. Dopustil se několika chyb v odečítání dnů chybějících do letošního prvního jarního úplňku, a tak musel špatné znaky trpělivě vyškrabávat ostrým nožíkem. Zatínal zuby a snažil se v duchu modlit, aby překonal neodolatelnou chuť zabořit nožík hlouběji, rozřezat ten protivný pergamen na cáry, roztrhat ho a vyhodit oknem napospas větru. Opravdu nebyl stavěn na takhle titěrnou práci; mohutná bedra a rozložitá ramena mu při každém pohybu napínala tuniku téměř k prasknutí. Také jeho velké ruce s tlustými prsty by lépe držely sekeru než pero. Proč tedy tohle dělá? Co tady pohledává?

Najednou se mu velice živě vybavila jedna dětská vzpomínka. Kolik mu tenkrát mohlo být let? Šest? Nebo sedm? Vydali se s matkou Svatavou a malou sestřičkou Dymutou pěšky z Chotouně až k řece Sázavě. Byl krásný slunečný den, zlatý a modrý, z trávy chladila rosa, bosé nohy se měkce bořily do teplé podušky vyhřátého prachu a nad vlnami praskajícího žita letěly skřivánčí trylky. Blízko říčního brodu pod valy starého hradiště Milobuzi žila v bídné chatrči proslulá vědma, od níž matka chtěla zakoupit lék pro nemocného otce.

Zatímco obě ženy seděly na prahu chalupy zabrány do vážného rozhovoru a sestřička si hrála ve stínu oborohu s černým kůzletem, zvídavý chlapec se pustil do zkoumání říčních břehů. V nedaleké stráni objevil houštím zarostlý vchod jakési jeskyňky. Vlezl dovnitř – a najednou se z prozářeného slunečného dne ocitl v mrazivé temnotě. To ho polekalo. Po chvíli jej napadlo, že v té skalní díře není sám, že tam sídlí nějaká zlověstná bytost, nebezpečná a záludná, která ho upřeně pozoruje. Nic neviděl, ale slyšel ji, jak dýchá, jak tajemně šustí šupinatou kůží, jak tiše našlapuje a obchází ho v kruhu, jak ostrými drápy škrábe o stěny. Zmocnila se ho hrůza, chtěl volat o pomoc, chtěl zoufale ječet, ale nemohl vydat ani hlásku, jako by mu neviditelná ruka sevřela hrdlo… Nakonec se přece jen vzpamatoval, vyběhl ven s velkým křikem, zamotal se v houštinách, zakopl, upadl a skutálel se dolů strání, doběhl k matce odřený a zkrvavený, plakal a nemohla ho utišit…

Krásný den se pokazil. Krajina potemněla a zpáteční cesta hlubokou brázdou, kterou prý kdysi vyhloubil drak Zmij, když byl sražen k zemi Perunovým bleskem, mizela v šedém závoji. To nebylo obyčejné bouřkové mračno, které nad nimi hrozivě rostlo do obludných podob a rozměrů…

Běda, nezavinil snad chlapec svojí všetečností neblahou proměnu času? Nenahlédl do brány podsvětí a nepřivábil k sobě smrt? Ta myšlenka ho později mnohokrát napadla. Neboť je pravdou, že když tehdy konečně dorazili domů, otec na ně čekal na márách uprostřed chotouňského dvora. Hospodářovu propadlou a sinavě bílou tvář zkrápěl déšť, sepjaté ruce svíraly křížek a v ústech se mu leskla mince pro podsvětního převozníka…

„Pane,“ vyrušil ho ze vzpomínek hlas mladého otroka, „přijeli za tebou lidé tvého rodu, Tista a Kochan.“

„Nejsou mého rodu,“ zavrčel nerudně. „Řekni jim, že teď nemám čas.“

„Nezlob se, pane, ale prý je to naléhavé. Mám ti vyřídit, že Ryšavec se vrátil!“

Drslav strnul, prudce se nadechl – a pak jediným vzteklým škubnutím roztrhl pergamen na dva kusy.

2/

V okolí knížecího dvorce Radonice,

v únoru léta Páně 1003

Močálovité dno rokle ožilo štěkotem a polekaným kvičením. Půldruhé desítky prasečích těl, pokrytých stékajícím řídkým bahnem, se zdvíhalo z rozdupaného kaliště a hnalo se vyšlapanými pěšinkami do houštin v protější stráni, pronásledováno smečkou skvrnitých psů. Korytem potoka, v gejzírech rozstřikované vody a ledových zmrazků, se blížil jezdec, shýbal se pod převislými větvemi dubů, z nichž jako šedé vousy visely závěsy lišejníků, kličkoval mezi zarostlými ostrůvky a přeskakoval vystouplé kořeny, takřka ležel na koňském krku, a přesto ještě tepal svého koně ratištěm krátkého oštěpu a pobízel zvíře k větší rychlosti.

„Tady jsou, Šebku, tady!“ křikl přes rameno. „Celé stádo!“

Žalostné zavytí a hluboké zlostné zachrochtání, které zaznělo odněkud zleva, ho přinutily otočit koně prudkým přitažením otěží; hřebec se vzepjal, zahrabal kopyty ve vzduchu a lovec spatřil obrovského kňoura, jenž stál jako černý balvan uprostřed tůně a právě jediným škubnutím hlavy odhodil stranou dorážejícího psa.

„Tak pojď, obludo!“

Kanec k němu zvedl zarudlá očka a zaskřípal kly pokrytými čerstvou psí krví.

Lovec si přehodil oštěp z pravé ruky do levé, vyvažoval chystaný úder… Vždycky víc spoléhal na levou ruku, měl ji silnější a šikovnější, a často právě svým leváctvím zaskočil nepřítele.

Útočící kanec se přihnal, podobaje se beranidlu vrženému proti bráně pevnosti; lovec v poslední chvíli přinutil koně odskočit, naklonil se a vší silou bodl šikmo shora, na tři palce pod štětinatý hřbet. List oštěpu zaskřípěl, jako by narazil na vysmolený pancíř, smekl se, rozzuřený kňour po něm chňapl, otočil se a narazil do koňského boku.

„Do ďasa!“ vykřikl vztekle lovec, když ucítil, že i s koněm nezadržitelně padá. V poslední chvíli se mu podařilo uvolnit nohy ze třmenů, seskočit a odkulit se stranou.

Hrabal se po čtyřech bahnem, kolem něj vířila stříkající voda, uši měl zahlušené, všechno kolem něj řičelo, kvičelo a řvalo, chytil se vystupujících kořenů, vytáhl se na ostrůvek a skryl se za kmen stromu. Rychle zatěkal pohledem po okolí, všiml si zmítajícího se koně s rozervaným břichem, který se marně pokoušel postavit, několika psích těl poházených po bahnisku jako cáry strakatých hadrů, a dokonce si uvědomil, jak skrze klesající vodní tříšť duhově zajiskřil zlatý snop slunečních paprsků, jako by některý z lesních bohů chtěl téhle scenerii dodat patinu hrůzné krásy.

Kde je nepřítel? Kam se skryl?

Praskot větví ho varoval v poslední chvíli. Lstivý kanec oběhl strom a řítil se z druhé strany; lovec se chvatně odkulil za kmen, a takto částečně kryt, zvedl v pokleku oštěp a bodl zespodu do prasečího krku. Síla zvířete mu vyrvala zbraň z ruky, ratiště se zlomilo o zem, ale hrot vnikl hluboko. Kanec setrvačností minul strom, zastavil se, zapotácel se… Padne? Ne, proboha, ještě ne, začíná se pomalu otáčet!

„Šebku!“ zařval lovec. „Kde se schováváš, ty zatracený zbabělče?! Uříznu ti obě uši a přibiju je na radonickou bránu, jestli hned nevylezeš a neodlákáš toho kance!“

Netvor už zase útočil, krvácel sice z hluboké rány na krku, ale tím zuřivěji cvakal vystupujícími klektáky. Blížil se jako temné mračno a nebylo před ním spásy.

Umřu, pomyslel si lovec, zrovna teď umřu, zbytečně a nehrdinsky, zrovna teď, když konečně zasvitla naděje…

V téže chvíli těsně kolem něj zabzučelo cosi jako letící roj podrážděných včel. Bylo to však mračno šípů, jež rozvířilo suché listí a zabodlo se do kančího boku. Starý rváč se prudce otočil čelem k novému nepříteli, udělal pár vratkých kroků, ale síla mu rychle ubývala, poklesl na zadek, ještě jednou se pokusil zvednout, ale pak se mu podlomily i přední nohy, svalil se a zůstal ležet; opeřené konce šípů z něj trčely jako ježčí bodliny.

Ze stráně pokryté špinavými zbytky tajícího sněhu sbíhalo několik mužů s dlouhými luky a na terasu nad potokem vyjel jezdec, jehož malou postavu halil dlouhý, honosně vyšívaný plášť. I on držel v ruce silný kančí oštěp. Teď s ním bojovně zamával a ukazoval lukostřelcům.

„Dorazte tu pekelnou stvůru!“

Koniec ukážky

Table of Contents

Prolog

LEGENDA O PĚTI BRATŘÍCH

Kniha první

JESKYNĚ BĚSŮ

1/

2/

Kniha druhá

KÁMEN OSUDU

Kniha třetí

ZAKLÍNAČI ČASU