Přeložila:

KRISTINA VOLNÁ

Barbara Cartland: Nebezpečná maškaráda

Vydání první

Copyright © 2005 Cartland Promotions

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2014 jako svou 1876. publikaci

Přeloženo z anglického originálu A Dangerous Disguise

vydaného nakladatelstvím Barbaracartland.com Ltd., (UK) v roce 2010

Český překlad © 2014 Kristina Volná

Odpovědná redaktorka Jana Markusová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2014 Jon Paul

Přebal a vazba © 2014 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-7384-959-7 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7384-960-3 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2014

Barbara Cartland

Nebezpečná maškaráda

Ukážka z elektronickej knihy

Láska může udeřit kdykoli

jako oslepující blesk – a je tak mocná,

že se jí nikdo nedokáže ubránit.

Barbara Cartland

1

1887

Náčelník klanu byl mrtev.

Plukovník Owen McNewton, který byl svému lidu téměř otcem, vládl přísně, ale dobrosrdečně po třicet let – a teď byl pryč.

Když bylo po pohřbu, vesničané se vyhrnuli z kostela a vykročili k nedalekému velkolepému sídlu, kde žila náčelníkova dcera Ola.

Cesta vedla mírně do kopce, a tak byla velká budova na pozadí drsné skotské krajiny dobře vidět. V nádherném květnovém počasí, které panovalo, se nad nimi tyčila v celé své kráse.

Ola, nejvýznamnější z truchlících, potlačovala pláč při loučení s otcem, s nímž strávila posledních pět let od matčiny smrti.

Když vedla procesí k domovu, působila její vysoká postava poněkud strnule. Svými kaštanovými vlasy by jistě leckoho ohromila, kdyby nebyly skryté přísným kloboukem.

Její tvář působila rozporuplným dojmem. Byla krásná, měla velké zelené oči a široká, ušlechtilá ústa. Tvářila se však nesmírně vážně, jako by i myšlenka na krásu byla v tento smutný den hříchem.

Za ní kráčel příští klanový náčelník, Jonas McNewton, s chotí a početným potomstvem. Ola byla sice dědičkou otcova značného jmění, ale týkalo se to pouze peněz – dům i půda měly připadnout příštímu náčelníkovi.

Brzy bude muset opustit Ben Torrach – to překrásné, divoké místo na severu Skotska, které jí vždy bylo domovem, a najít si pro sebe jiný kout. Nový náčelník byl sice zdvořilý, věděla však, že čeká, až oznámí svůj den odjezdu.

Pohřební hostina byla štědrá, jak žádal zvyk. Owen McNewton naposledy pohostil své přátele. Ola byla skvělou hostitelkou a každý říkal, že se tomu šlechetnému starci dostalo náležitého rozloučení.

Pouze jeden člověk se tvářil nespokojeně. Ola si všimla, že Jonas přehlíží hostinu s nesouhlasným výrazem.

„Osobně bych se takových výdajů vyvaroval,“ bručel nesouhlasně.

„Otec byl přesvědčen, že se o své sousedy má starat velkoryse,“ odsekla stroze Ola a poodešla, než stačil pokračovat.

Slova jako velkorysost byla ovšem Jonasovi cizí. Služebnictvu to bylo známo a děsilo se ho. Nikdo z nich pro něj nechtěl pracovat.

Nejvíc nesmiřitelná byla Greta, Olina komorná.

„To mám po vašich rodičích pracovat pro tohohle zakyslého dědka? Pěkně děkuji!“

Greta pocházela z malého německého vévodství, které se nazývalo sasko-kobursko-gothajské, a bývala i komornou Oliny matky Helene, která byla rovněž odtamtud. Během své jediné cesty do zahraničí se Owen do Heleny zamiloval, oženil se s ní a vzal ji s sebou zpět do Skotska. A věrná Greta ji následovala.

Pracovala dříve v honosných domech, pro pány z řad šlechty, dokonce i pro méně významné členy královské rodiny. Opustila však nablýskanou společnost, aby následovala svoji drahou paní na ono „divošské místo“, jak vždycky hovořila o Skotsku.

Když dva roky nato Helene zemřela, zůstala tam, aby dělala společnost Ole. Byla hubená, plochá a tvářila se ponuře, ale za tím drakonickým vzezřením skrývala to nejlaskavější srdce na celém světě.

„Až se odsud budete stěhovat,“ řekla Ole, „musíte mne vzít s sebou, jinak toho muže zastřelím.“

Greta si nikdy nebrala servítky.

„Jistěže pojedete se mnou,“ odvětila Ola. „Bez vás bych to nezvládla. Kdybych tak jen věděla, kam se podít.“

Toužebně si povzdechla. „Kdyby papá neonemocněl, byli bychom teď na cestě do Londýna, abychom se zúčastnili oslav zlatého jubilea královny Viktorie.“

Jak pečlivě tuhle návštěvu plánovali! Život na Vysočině Ole nedopřával téměř žádného rozptýlení a s vyšší společností se dosud nesetkala. Papá jí ale slíbil, že ve městě zůstanou alespoň dva týdny a zúčastní se všech průvodů a procesí.

Byl nesmírně smutný, když onemocněl a musel Olu zklamat. Trval však na tom, že se zotaví včas, aby stihli alespoň část oslav.

Odmítl dokonce zrušit rezervaci v hotelu. Obával se, že by pak už nezískali ubytování, neboť Londýn se rychle zaplňoval návštěvníky z celého světa.

„Jen nic neruš, drahoušku,“ řekl tenkrát Ole. „Budeme tam.“

K tomu však již nedošlo.

Na smrtelné posteli jí řekl: „Drahá, chci, abys jela do Londýna, jak jsme plánovali.“

„Ale to ne, papá! Jak bych na to jen mohla pomyslet?“

„Ale já si to přeji. Užila sis tu tak málo zábavy. Měla jsi vstoupit do společnosti už před lety, ale okolnosti se spikly proti nám. Chtěli jsme tě vzít do Londýna, abys oslavila svůj debut, ale pak tvá matka onemocněla. S její smrtí jako by skončil i můj život. Až do letoška jsem se nedokázal vymanit z žalu – a pak už bylo pozdě. Lituji svého sobectví.“

„Papá, prosím, na tom nezáleží.“

„Ale ano. Ještě není pozdě na to, abys žila svůj vlastní život. Jsi krásná a budeš mít peníze. Jeď a bav se, jak jsme měli v plánu. Podnikni všechno, co jsme chtěli zažít společně, a vzpomínej na mne.“

Rozplakala se, ale on jí nakonec přikázal: „Poslechni mě, dcero!“

Bylo to poprvé, co jí její laskavý otec něco přikázal bez možnosti odporu, musela ho tedy uposlechnout.

Když ale nyní nastal čas odjezdu, zaváhala. Copak mohla něco takového udělat ve chvíli, kdy měla truchlit?

Greta o slibu, který si otec vymohl, samozřejmě věděla. Ola se jí nyní zeptala: „Myslíte, že bych to opravdu měla udělat?“

„Náčelník byl moudrý muž a věděl, co je pro vás dobré. Ovšemže tam musíte jet.“

Ola zpočátku rozhodnutí odkládala, ale pak se Jonas i s rodinou nastěhoval do domu a ona začala pociťovat, že je na obtíž.

Noviny byly plné zpráv o jubileu a vzrušení narůstalo. Zdálo se nemožné, že jedna drobná žena dokázala vládnout Anglii celých padesát let.

Usedla na trůn jako mladá dívka v roce 1837, když jí bylo pouhých osmnáct let. A tři roky nato se provdala za prince Alberta ze sasko-kobursko-gothajského vévodství. Olinu matku vždycky těšilo pomyšlení, že královnin choť je jejím příbuzným a krajanem.

Královna porodila devět dětí, a když její manžel v roce 1861 zemřel, odebrala se do ústraní, odkud jen s nevolí před deseti lety opět vyšla.

Během její vlády se britské impérium rozšířilo téměř po celém světě. Byla nejen královnou Velké Británie, ale také indickou císařovnou.

Zdálo se, že se celý svět teď sbíhá do Londýna, aby jí vzdal hold. I Ola se tam toužila vydat – přesně jak její milovaný otec předpokládal, a proto na tom také tak trval.

Oly se potajmu zmocňovalo vzrušení. Dokáže sebrat odvahu?

Stárnu. Ve dvaceti čtyřech letech jsem vlastně stará panna a doposud jsem toho opravdu moc nezažila, uvažovala.

Slunce jasně svítilo. Ola vzhlédla k nebi – jako by jí říkalo, aby byla statečná a nebála se skočit rovnýma nohama do světa, který zatím nepoznala.

Do světa, o kterém čítala a snad o něm i někdy snila, ale ani na okamžik ho nepovažovala za svůj.

Chtěla se odvrátit od okna, ale sluneční paprsky ji zadržely. Náhle svou budoucnost viděla mnohem úžasnější, zajímavější a v mnohem jasnějších barvách než kdy dříve.

Jako by samo slunce a jasně modrá obloha čekaly, co řekne.

Jiná odpověď zkrátka nepřicházela v úvahu a Ola vykřikla: „Pojedu! A prosím pomozte, neboť já sama jsem v životě zatím neučinila nic, co by stálo za zmínku, a musí se to podařit.“

Chvíli tiše vyčkávala, zda se dočká odpovědi. Pak se kupodivu ozval třepot křídel a ze střechy nad jejím oknem mezi stromy v zahradě se snesly dvě bílé holubice.

Byly tak bílé a tak jasně zářily v slunečním svitu, že měla pocit, že to musí být vzkaz přímo od andělů. Nebo snad od jejího otce – ničeho se neboj a beze strachu udělej to, co jsi mi slíbila.

Udělám to, udělám! řekla si Ola v duchu.

Ihned přivolala Gretu. „Jedeme do Londýna,“ řekla. „Zabalte mé nejlepší šaty. Pojedeme ve velkém stylu, jak by si to papá přál. A pokud by snad mělo někoho šokovat mé rozhodnutí v čase, kdy bych měla truchlit, stanu se prostě – někým jiným. V Londýně mě nikdo nezná.“

„Výborně!“ řekla okamžitě Greta. „Budete potřebovat spoustu nového šatstva.“

„Nakoupím je v Londýně.“

Greta si šťastně povzdechla. „Těšila jsem se, až vás budu moci oblékat, jak si zasloužíte. S vaší krásou je třeba patřičně nakládat, až s vámi budu hotova, budete vypadat jako princezna.“

Ola na ni zírala. „To je ono, Greto! Bude ze mne princezna.“

„A jak to chcete zařídit?“

„Řeknu prostě, že jsem princezna, a nikdo nic nepozná. A vy mne naučíte vše, co potřebuji vědět.“

„Já? Jak bych já mohla…“

„Žila jste přece u dvora.“

„Jen pár měsíců, a je tomu přes dvacet let…“

„Ale to se přece nezměnilo. Vždycky jste mi říkala, že život královské rodiny je jako zalitý v rosolu. Všechno se odehrává podle tradice a přesně na čas. A v každém případě přece nebudu bydlet u dvora.“

„Ale…“

Protesty byly k ničemu, Ola se už stačila pro svůj nápad nadchnout.

„Jsem Její královská Výsost, princezna Relola z Olténie,“ pronesla vznešeně.

„A kde přesně ta Olténie je?“ zeptala se Greta.

Ola lehkovážně pokrčila rameny. „Nevím. To vyřeším později.“

Takové řeči se nepodobaly rozumné dívce, kterou Greta znala, a tak služebná začala mít obavy.

„Snad byste se měla vrátit na zem,“ řekla.

„Ale já nechci zpátky na zem, Greto. Na zemi jsem stála celý svůj život a teď se chci vznášet stále výš, dokud nevzlétnu ke slunci.“

„A co když se vám rozpustí křídla a zřítíte se?“

„O to se nestarám. Vzpomínky si uchovám navždy.“

„Dobrá, drahoušku,“ řekla něžně Greta. „Buďte tedy princeznou Relolou a já budu vaší dvorní dámou.“ Hluboce se poklonila. „Vaše královská Výsosti.“

Ola na ni nadutě pohlédla. „Můžete povstat.“

Pak se radostně rozesmála. „Greto, tohle bude ale pořádná zábava.“

Druhého dne vyrazily časně, neboť je čekala dlouhá pouť. Ben Torrach ležel na venkově, k nejbližší železniční stanici, kde chtěly nasednout na vlak do Edinburghu, to bylo dvacet mil kočárem.

V Edinburghu přestoupily na další vlak a vydaly se na dlouhou cestu na jih do Londýna. Obstaraly si dvě kupé první třídy v lůžkovém voze. Přesto však většinu času strávily spolu, protože Greta kartáčovala Ole vlasy a snažila se upamatovat, co se všechno naučila před dávnými lety během služby u vévody a vévodkyně z Baynichu.

„Byli to jen vzdálení příbuzní krále,“ řekla Ole, „ale nebyli o nic méně důležití. Právě naopak – čím méně významní byli, o to výše nosili nos nahoru. Jednou přijel na návštěvu princ z Walesu a byl velmi milý, dokonce mi pokynul. Vévoda nikdy ani nedal najevo, že vůbec existuji.“

„Já chci být k lidem laskavá,“ řekla Ola.

„Když vám v žilách koluje královská krev, nemusíte se starat o to, co si o vás lidé myslí,“ vyložila jí Greta. „Když jsem teď vaší dvorní dámou, budete se muset naučit mne přehlížet, jako bych byla vzduch.“

„Opravdu?“ polekala se Ola.

„Ano. A neříkejte mi Greto, to by princezna nikdy neudělala.“

„Měla byste mít také titul,“ řekla Ola v dychtivém očekávání, že si spolu užijí slávy i zábavy.

„To je pravda,“ souhlasila Greta. „Sloužit členům královské rodiny smí jen ta nejvyšší šlechta. Budu lady Kraslerová. Ale kde leží ta Olténie? Kdyby se na to někdo zeptal, měly bychom říkat totéž.“

„Napadlo mě, že by to mohl být jeden z těch balkánských státečků. Je jich tam tolik, že nikdo nebude vědět, jestli existuje, nebo ne.“

„Časem na to přijdou,“ upozornila ji Greta pobaveně.

„Ále, to už bude pozdě. To už budu dávno na cestě za dalším dobrodružstvím.“

„Jak jste vůbec přišla na ten název?“

„Náhlé vnuknutí!“ řekla Ola nadšeně. „Zkrátka mne to tak napadlo.“

„A co když vás někdo požádá, abyste promluvila v rodném jazyce?“

„Olténská šlechta hovoří německy, právě jako ruská šlechta mluví francouzsky,“ řekla Ola vítězoslavně. „Díky bohu, že jste mne to s mamá dokázaly naučit.“

„Myslela jste zřejmě úplně na všechno.“

„Ne, vůbec ne. Promýšlím to za pochodu. To je na tom to zábavné.“

„A co když se něco doopravdy pokazí?“

„Nesmysl,“ odtušila rozverně Ola. „Co by se asi mohlo pokazit?“

Ola spala prvně v životě ve vlaku a připadala si, jako by ji někdo houpal v kolébce. Probudila se odpočatá, pohodlně se usadila a z okna sledovala ubíhající anglickou krajinu, dokud nedorazili na nádraží Euston, kde vlaky přijíždějící ze severu končily.

Pro někoho uvyklého venkovskému životu bylo velké nádraží s obřím kamenným obloukem ohromující.

„Netušila jsem, že na světě může být tolik lidí,“ svěřila se Ola Gretě. „Co budeme dělat teď?“

„Najdeme si portýra, který nám sežene drožku.“

Greta svým vznešeným vystupováním vzbuzovala značný respekt, a tak brzy nalezla portýra, který se jí snažil chvatně vyhovět.

„Do hotelu Imperial, na Piccadilly,“ oznámila kočímu.

Razili si cestu ulicemi. Všechny obrazy a zvuky Londýna jako by se sbíhaly k Ole. Tolik hluku, barev a shonu – a ona stála vprostřed toho všeho.

Ola nikdy nespatřila tak honosnou stavbu, jakou byl hotel Imperial. Byl dokonce větší než jejich impozantní dům na Vysočině.

První věc, které si všimla, byla obrovská oficiální fotografie k příležitosti královnina jubilea. Byl to portrét z tříčtvrtečního pohledu, královna Viktorie na něm kamsi zasněně hleděla. Vládla impériu půl století, oči měla laskavé a plné porozumění.

Na hlavě měla klobouček se širokými stuhami zavázanými pod bradou, jejich konce jí volně splývaly na hruď. Pod kloboučkem byla vidět oblá a plná tvář s malými ústy, která by snad působila obyčejně, nebýt velkého, ostře řezaného nosu, jenž jí dodával bystrého a osobitého vzezření.

Obě se na chvilku zastavily a hleděly na onu drobnou dámu, která si nepřipouštěla svůj věk a před níž se třásli i mocní muži.

„Tak to je ona,“ zašeptala Greta.

„Ano, to je ona,“ řekla Ola.

Začala se s obdivem rozhlížet po mramorových sloupech a vysokých stropech, dokud ji Greta v němčině nezarazila: „Nechte toho. Nezapomeňte, že žijete v paláci, kterému se tohle vůbec nemůže rovnat.“

„Jistě,“ odvětila spěšně Ola v témže jazyce.

„Snad by Vaše královská Výsost mohla spočinout zde na této pohovce, než to vyřídím na recepci.“

Ola musela potlačovat smích, když viděla, jak nadutě se Greta cestou k recepci tváří. Služebná následně předložila dopis z hotelu, který potvrzoval rezervaci a uváděl jako jejich krycí jména paní a slečnu McNewtonovy. Její královská Výsost totiž cestovala inkognito.

Vzápětí nastal uctivý shon. Sám ředitel hotelu doprovodil „princeznu“ do jejího apartmá, následován zástupem portýrů, kteří nesli zavazadla.

Než vstoupili, „dvorní dáma“ podrobně přehlédla celé apartmá, než je prohlásila za jakž takž přijatelné pro její královskou paní. Ola, která takový přepych v životě neviděla, se usilovně snažila zachovat vážnou tvář.

Když byla konečně zavazadla uložena, ředitel se sám vypoklonkoval ven a dveře se za ním zabouchly. V tu chvíli se obě ženy zhroutily smíchy, objaly se a roztančily po místnosti.

Jejich dobrodružství právě začalo.

Ola spala klidně po celou noc. Když se probudila, kolem okrajů závěsu prosvítalo slunce.

Roztáhla je a spatřila, že z hotelu je výhled na park. Mezi stromy se již procházeli lidé a kolem klusali nádherní koně s jezdci.

Předešlého večera povečeřely s Gretou v apartmá a šly si brzy lehnout, aby se po náročné cestě vyspaly. Nyní se cítila odpočatá a připravena na vše.

Greta přispěchala, aby Ole pomohla s oblékáním, a vzkázala do recepce, že si přejí posnídat.

„Co byste dnes chtěla dělat?“ zeptala se. „Podívat se po obchodech? Projet se podzemkou?“

„Greto, copak lidé opravdu cestují tunelem pod zemí?“ otázala se Ola.

„Jistěže. Není to žádná novinka, funguje to už víc než dvacet let.“

„Když pocházíte z Ben Torrach, je to žhavá novinka,“ uchichtla se Ola. „Toužím ji spatřit, ale ne dnes. První den v Londýně se sluší vzdát hold královně Viktorii.“

„Olo, mluvte prosím vážně.“

„Mluvím naprosto vážně.“

„Nemůžete jen tak nakráčet do Buckinghamského paláce.“

„Jsem královské krve, přináším gratulace a vhodný dárek pro velkou královnu při příležitosti jejího zlatého jubilea. To je dokonale příkladné.“

„Jaký dárek?“

„Tu překrásnou francouzskou vázu, kterou jsem zabalila těsně před odjezdem.“

„To přece nemůžete udělat,“ trvala na svém Greta, napůl v šoku a napůl pobaveně.

„Greto, vsadím se s vámi o nový klobouk, že se dostanu do paláce a zpět, aniž by mne někdo odhalil.“

„To je báječný nápad,“ ožila Greta, „nový klobouk potřebuji.“

Ola na ni vrhla rozpustilý pohled. „A teď – co si mám vzít na sebe?“

Greta sice stále reptala, vytáhla však jedny z Oliných nejelegantnějších vycházkových šatů a našla i klobouček, který s nimi ladil. Ola je na sobě nikdy neměla, protože pro skotskou divočinu byly příliš honosné. Zato teď nastal ten pravý čas je obléct.

Před odchodem vytáhla z kabelky čistou navštívenku a napsala na ni:

„Její Výsosti královně Viktorii s úctou a uznáním.

Princezna Relola z Olténie“

Pod to dopsala datum: 13. června 1887.

Greta pak jako první zamířila k drožce a kočímu oznámila, že jedou do Buckinghamského paláce. Muž se ohromeně dotkl klobouku a podržel oběma dámám otevřená dvířka.

Jízda kočárem k paláci netrvala dlouho.

U brány museli zastavit. Muž v uniformě otevřel dveře s otázkou: „Mohu se zeptat, madam, z jakého důvodu sem přijíždíte?“

Greta odpověděla: „Toto je Její královská Výsost princezna Relola z Olténie,“ řekla mu. „Ráda by Jejímu Veličenstvu popřála k jubileu a předala dar.“

Důstojník zasalutoval, zavřel dveře a řekl kočímu: „Jeďte.“

Kočár zajel za budovu.

Ola spatřila vchod střežený dvěma muži na každé straně. Jakmile kočár zastavil, přistoupil k němu další muž, otevřel dvířka a dívka vystoupila. Pak vešla dovnitř, Greta hned za ní.

Spatřila tam muže v černém obleku. Stál vedle stolu, na kterém ležela řada balíčků. S povýšeným výrazem k němu vykročila, a když promluvila, dbala na to, aby se její přízvuk podobal Gretinu a nikoho ani nenapadlo, že je ve skutečnosti Angličanka.

„Princezna Relola z Olténie. Tento dar není pouze ode mne, ale od všech mých krajanů, kteří přejí Jejímu Veličenstvu k této vzácné příležitosti vše nejlepší.“

Muž se uklonil a obřadně od ní převzal balíček.

Dokázala to. Dostala se do paláce a teď už jen zbývá odsud zase bezpečně odejít.

V ten okamžik se však ozval malý pokušitel, kterého celý svůj život potlačovala, a přiměl ji říci: „Vážila jsem z domova velmi dlouhou cestu. Myslíte, že bych si před návratem směla prohlédnout alespoň část paláce?“

Muž vypadal překvapeně. Pak se však ve dveřích objevil další člověk, a tak řekl: „Prosím o chvilku strpení, Vaše královská Výsosti.“

Chvatně vykročil k nově příchozímu a promluvil k němu vzrušeným šepotem. Ola zaslechla každé druhé slovo.

„Palác – princezna Relola – co mám učinit, Vaše Milosti?“

Muž, kterého nazýval Vaše Milosti, řekl: „Postarám se o to.“

Vykročil k Ole a ona měla čas si ho prohlédnout – bylo mu kolem třiceti a byl velmi pohledný.

„Dobrý den,“ řekl s uctivou poklonou. „Vyrozuměl jsem, že Vaše královská Výsost přinesla dárek pro královnu. Její Veličenstvo vám bude nesmírně vděčno.“

„Myslíte, že by mi povolila prohlédnout si palác?“ zeptala se Ola s úsměvem. „Přijela jsem až z Balkánu a můj lid se bude ptát, jestli se váš palác podobá našemu.“

„Ukážu vám tolik, kolik mohu,“ přislíbil muž. „Podobné věci by ovšem mělo zařizovat vaše velvyslanectví.“

Ola se zatvářila zděšeně. „Tiše, tiše!“ zvolala. „Nechci, aby věděli, že jsem tady.“

Pozdvihl obočí. „Ale proč?“

„Kdyby to věděli,“ vysvětlovala, „musela bych převzít řadu povinností, setkat se s lidmi, které vidět nechci. Většina z nich je z Balkánu – a to jsem mohla rovnou zůstat doma. Přijela jsem si prohlédnout Londýn a chci se setkávat pouze s Londýňany.“

Zasmál se. V očích měl jiskru, jež ji zaujala.

„Chápu,“ řekl. „Dobrá, ukážu vám tedy křídla paláce, do kterých mám přístup, ale neříkejte to přátelům, nebo mne lidé zahltí prosbami, abych je provedl také.“

„Ale to je od vás velice laskavé!“ zvolala Ola.

„Pojďte tedy se mnou. Porušuji kvůli vám veškerá nařízení, ale nevadí.“

Když vykročili ke schodům, Greta je následovala, ale Ola se otočila a chladně řekla:

„Lady Kraslerová, máte mé svolení zůstat zde.“

„Ale snad by bylo vhodnější…“

„… zde, prosím!“

„Nemějte obavy,“ řekl Gretě Olin společník. „Postarám se o ni.“

Greta na ni vrhla rozhořčený pohled, ale Ola se tvářila, že nic nevidí. Byla rozhodnuta prosadit svou vůli.

Byl to koneckonců opravdu velmi pohledný mladík.

Přijala jeho rámě, načež začali stoupat po širokém schodišti. „Dosud jsem se nepředstavil,“ řekl. „Jsem vévoda z Camborne. Starám se zde o hosty a o to, aby si náhodou neodnesli nějaké suvenýry.“

„Můžete si být jistý, že se o to pokusí,“ odvětila Ola. „Každý by chtěl mít doma něco na památku, a co může být lepší než obraz či nějaká drobnost.“

„Myslím, že všechny drobnosti byly pečlivě uklizeny,“ zasmál se vévoda, „a mám dojem, že pár obrazů je dokonce pevně přitlučeno ke zdi.“

„Jsem zvědavá,“ řekla Ola, „jestli je palác, o kterém jsem tolik slyšela, opravdu tak úchvatný, jak se povídá.“

„Doufám tedy, že nebudete zklamána.“

Vystoupali na vrchol schodiště. Vzal ji do místnosti ověšené obrazy a vyjmenovával jména umělců – Rembrandt, Vermeer, Holbein.

Ole se zatočila hlava. Tolik uměleckých skvostů na jednom místě – a všechny patřily královně.

Po chvíli se vévoda otázal: „Skutečně jste vážila cestu až z Balkánu, jen abyste se zúčastnila zlatého jubilea Jejího Veličenstva? Nejspíš jste ale necestovala sama.“

„Ano, sama, až na svou dvorní dámu, se kterou jste se setkal v přízemí. Chtěla jsem si to pro jednou užít po svém, aniž bych stále musela myslet na etiketu. Hodit všechny starosti za hlavu také není špatné.“

„Copak se Olténie potýká s nějakými těžkostmi?“

„S Rusy. Je známo, že se snaží postupně uchvátit všechna balkánská knížectví. V bezpečí jsou pouze ta, která se nacházejí pod laskavou ochranou Jejího Veličenstva.“

„Její Veličenstvo dělá, co je v jeho silách,“ poznamenal vévoda. „Sjednala již celou řadu sňatků. Vždyť se jí také říká ‚evropská dohazovačka‘.“

„Musíte na ni být velmi hrdi. Mohu vás ujistit, že v Olténii se těší nesmírnému obdivu.“

Mezitím došli do Trůnního sálu.

„Zde se představují debutantky, nemýlím-li se,“ podotkla Ola.

„Přesně tak. A také vysoce urozené dámy ze zahraničí. Křesla po stranách zpravidla zaplní příbuzenstvo velvyslanců různých zemí. Mladé dámy čekají v zasedací místnosti, dokud nejsou vyvolána jejich jména. Pak je přivede ten, kdo má za úkol je představit.“

„To je tak vzrušující,“ řekla Ola, „sama bych to také ráda zažila.“

„To jistě musíte,“ odvětil vévoda, „Její Veličenstvo vás zajisté s potěšením pozve do Windsorského hradu, jakmile opadne rozruch kolem oslav. Pokud tak dlouho setrváte v Anglii.“

„Zůstanu v Anglii tak dlouho, jak to jen půjde,“ řekla mu Ola. „Chci poznat běžný život ve vaší zemi, ne jen v tomto mimořádném čase.“

„Mám obavu, abyste nebyla zklamána – je to hlavní město jako každé jiné,“ odtušil vévoda. Pak se pousmál. „Rád bych vám však ukázal večerní Londýn. Snad byste se mnou mohla povečeřet.“

Srdce se jí rozbušilo vzrušením. Ani ve snu ji nenapadlo, že by její hra mohla zajít tak daleko. Odváží se toho? Nebo už riskuje příliš?

„Bude mi potěšením,“ řekla rychle.

„A co tedy hned dnes večer? Nebo již máte jiné plány?“ otázal se vévoda.

„Dnešní večer je velmi příhodný. Ale můžete tak narychlo změnit své plány v čase oslav? Jste jistě velmi vytížen.“

„Ano, Vaše královská Výsosti, to skutečně jsem. Mohu vás však ujistit, že dosáhnu všeho, čeho chci, pokud se k tomu rozhodnu. A nyní jsem se rozhodl pozvat vás na večeři, abyste mi o sobě mohla říci více.“

Ola se zachvěla. Mluvit o sobě by mohlo být dost nebezpečné. Poté však zvedla hlavu. Bylo by to snad nějaké dobrodružství, kdyby se neodhodlala riskovat?

„S největší radostí,“ usmála se.

2

Procházeli se dále po paláci, když vévoda řekl: „Zajímalo by mne, jak je možné, že jste tak odvážná a cestujete téměř o samotě – s jedinou dvorní dámou coby ochránkyní.“

„Ale já jsem v bezpečí,“ smála se Ola. „Umím se o sebe postarat. V Olténii jsou ženy vedeny k tomu, aby byly silné. Tvrdě trénujeme jízdu i střelbu.“

V tom měla ostatně pravdu. Střílet ji učil papá a chválil její pevnou ruku.

„Vy umíte střílet?“ zeptal se pobaveně.

„Co je na tom k smíchu? Jsem výbornou střelkyní. Trefím střed na padesát kroků – nejméně – což je – vlastně ne, zapomeňte na to.“

„Pročpak? Dáma, která tak skvěle střílí, mne zajímá.“

Ola si však uvědomila, že muži opovrhují dámami, které vynikají v mužných disciplínách, a že chytré ženy se podobnými věcmi rozhodně nechlubí.

„Ba ne, ve skutečnosti střílet neumím,“ rozesmála se. „To jsem se chlubila neprávem. Povězte mi ještě něco o Londýně, jistě ho dobře znáte.“

„Nenazval bych se přímo Londýňanem,“ řekl vévoda, „ale udělám, co je v mých silách, abyste si užila Anglii, a ne jen samotný Londýn.“

„Ano, ráda bych se seznámila s celou Anglií.“

„Večer vás vezmu na večeři na jedno klidné místo, kde se na chvíli schováme před oslavami. Podle mne jsou zbytečně pompézní a trvají příliš dlouho.“

„Přesně totéž si myslím o všech královských záležitostech,“ přitakala Ola. „Všechny ceremonie se vlečou tak dlouho, že máte chuť prchnout někam, kde budete chvíli o samotě.“

„Řekl bych, že někdo tak krásný jako vy bude těžko hledat skryté místo bez zvědavých pohledů.“

Ola se rozesmála. „Děkuji za poklonu, ale jsem ráda sama. Můžu tak snít o všech úžasných věcech, které bych podnikla, kdybych měla více svobody.“

„A jaké úžasné věci máte na mysli?“ otázal se s úsměvem.

„Napíšu si seznam a večer vám to prozradím,“ odvětila Ola.

Prohlídka byla u konce. Když scházeli zpět po schodišti, vévoda řekl: „Je mi líto, ale musím vás teď opustit. Mám povinnosti u slavnostního oběda, který pořádá Její Veličenstvo pro zámořské hosty. Měla byste tam ostatně být také.“

„Ne, ne!“ vykřikla Ola. „Takových obědů se musím účastnit pořád.“

„Opravdu? Jste si jistá, že nemám oslovit vašeho velvyslance?“

„Přijala bych to se značnou nelibostí,“ řekla Ola a myslela to smrtelně vážně. „Chtěl by mne přestěhovat na velvyslanectví.“

„Dobrá, budu respektovat vaše přání. Chcete však říci, že se vůbec nemíníte s Jejím Veličenstvem královnou setkat? Nechcete jí vůbec nic sdělit?“

„Pouze má blahopřání, která jsem předala spolu s darem,“ řekla Ola. „Samozřejmě bych ji ráda spatřila, ovšem z uctivé vzdálenosti – až bude odjíždět v kočáře, například. Byla bych potěšena, kdybyste mi mohl sdělit, kdy to má v úmyslu.“

„Dobrá, až se o tom doslechnu, dám vám vědět. Musím vás však upozornit, že se to stává velice zřídka. Její Veličenstvo žije převážně v ústraní a zřídkakdy je tak k zastižení jako nyní, v čase oslav jejího jubilea. Raději teď tráví čas ve Frogmore.“

„Frogmore?“

„To je nedaleko Windsoru. Je tam pohřben její manžel, princ Albert. Zemřel sice před více než pětadvaceti lety, jí však stále chybí – teď více než kdy jindy. Své jubileum by ráda oslavila po jeho boku. Přebývá tedy ve Frogmore, odkud jezdí vlakem do Londýna a pak kočárem do Buckinghamského paláce.“

„Je to alespoň otevřený kočár, abych ji mohla zahlédnout?“ ptala se Ola dychtivě.

„Někdy ano. Podle toho, jak se cítí unavena. V otevřeném kočáře však určitě pojede do Westminsterského opatství na slavnostní děkovné bohoslužby.“

„Děkuji. Musím ji vidět.“

„Jestli je to tak důležité, zavedu vás k ní.“

„Ne,“ řekla spěšně. „Chci ji vidět z dálky. Nemohu vám to vysvětlit. Mám k tomu své důvody, ale nemohu vám je říci.“

„Dobrá, jak si přejete. A teď k dnešnímu večeru. V kterém hotelu bydlíte?“

„V Imperialu.“

„Patří k nejlepším v Londýně. Budu tam ve tři čtvrtě na osm.“

„Budu vás očekávat,“ odpověděla, „a jsem známa svojí dochvilností.“

Když sešli až k patě schodiště, vévoda náhle řekl: „Slibte mi, že jen tak nezmizíte.“

„Proč bych měla zmizet?“

Koniec ukážky

Table of Contents

Tiráž

Titulná strana

Věnování

1

2