Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © Bronwyn Parry, 2012

Translation © Jana Vlčková, 2013

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Dead Heat was first published in Australia in 2012 by Hachette Australia Pty Ltd and this Czech language edition is published by arrangement with Hachette Australia Pty Ltd through Graal Ltd.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu DEAD HEAT

přeložila Jana Vlčková

Redakční úprava Drahomíra Smutná

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2013

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-445-8 (ePub)

ISBN 978-80-7466-446-5 (mobi)

Obsah

JEDNA

DVĚ

TŘI

ČTYŘI

PĚT

ŠEST

SEDM

OSM

DEVĚT

DESET

JEDENÁCT

DVANÁCT

TŘINÁCT

ČTRNÁCT

PATNÁCT

ŠESTNÁCT

SEDMNÁCT

OSMNÁCT

DEVATENÁCT

DVACET

DVACET JEDNA

DVACET DVA

DVACET TŘI

DVACET ČTYŘI

DVACET PĚT

PODĚKOVÁNÍ

JEDNA

Vandalové.

Ti jsou na její práci snad to nejhorší. Divocí psi, prasata, kočky, kozy a koně nadělají dost škody, ale tuhle verbež nemohla Jo ani cítit. Havěť zodpovědná za zničení tábořiště, na které se právě dívá, má dvě nohy a patří do rodu chuligánů.

Uplynulo pouhých pět dnů od chvíle, kdy na tomto místě paní ministryně se svou suitou slavnostně otevřela nový národní park, a kazisvěti už tu zanechali svou stopu. Nejenom že strhli informační ceduli – tu, na jejíž sloupky osobně vykopala jámy, jelikož do příjezdu ministerské návštěvy nestihli opravit příslušnou mechanizaci. Navíc pomocí řetězové pily tabuli rozřezali na kousky.

Dveře toalety zůstaly viset na jediném pantu, vodní nádrž vedle zastřešeného prostoru určeného k vaření provrtaly kulky, a soudě podle množství skleněných střepů kolem ohniště tu neznámí ničitelé rozbili – anebo rozstříleli – slušný počet lahví od piva. Samozřejmě poté, co ztrestali jejich obsah.

Rozhodně se sem nepřijeli pokochat přírodou.

Ale už jsou pryč. Celé tábořiště měla před sebou jako na dlani. Nejsou tu žádná auta, žádné stany ani lidé.

Sáhla do kabiny služebního vozu pro mikrofon vysílačky a spojila se se svým šéfem. „Jsi tam, Male?“

„Jasně, Jo.“

„Mohl bys zavolat policii? V novém kempu řádila tlupa Homo idiota. Nádrž na vodu je jako řešeto, z dveří od záchodu zbyly jenom třísky a informační tabuli podřízli pilou.“

„Sakra! Jsi v pořádku? Kolik jich je?“

„Já jsem v pohodě. Už odtáhli řádit jinam.“

„Víš to určitě?“

„Ano. Otrlí hulváti by se neschovávali v křoví a neklepali se strachy před jedinou ženskou.“ Být sama uprostřed divočiny patřilo k její práci, a kdyby neměla pro strach uděláno, nevydržela by v tomhle oboru ani týden, natož deset let.

„Fajn. Počkáš tam, dokud nedorazí policajti nebo já? Může to trvat hodinu. Dokonce i kdyby poldové vyjeli hned, dřív to nestihnou.“

Jo si povzdechla. Stejně musí počkat, až policisté obhlédnou místo činu a zajistí důkazy, než se může pustit do úklidu.

„Bez obav. Zatím to tu vyfotografuju a zdokumentuju škody.“

Fotografování a dokumentace – standardní procedura, kterou vykonává až příliš často. Naivně doufala, že tady, na severozápadě Nového Jižního Walesu, nebude vandalismus tak častým jevem jako v parcích na východě, které jsou blíže městům a tím pádem i tamním grázlům.

Fotografování zabere maximálně půl hodiny. Potom by možná mohla zmapovat trasu vedoucí k vyhlídce, zatímco bude čekat. Alespoň ráno úplně nepromarní. Kontrola a aktualizace map, které převzali od Státních lesů, je pouze jedním z dlouhého seznamu úkolů, které musí vykonat, teď když se z území oficiálně stal národní park.

Slunce již začínalo připalovat. Z batohu uloženého v zavazadlovém prostoru auta vyzvedla fotoaparát. Zůstala stát a důkladně se rozhlížela kolem sebe. Všímala si i zvuků. Zbystřila smysly a pátrala po čemkoliv, co sem nepatří. Slyšela typické ranní cvrlikání ptáků. Na tmavých větvích eukalyptů poblíž řeky hřadovalo hejno bílých korel. Ptáci si mezi sebou štěbetali. Na trávě krákorala mladá straka, tlustší než její rodiče, a hlasitě se dožadovala další potravy. Po kůře blahovičníku šplhal šoupálek a pátral po hmyzu. Na konci parkoviště se na trávě rozvalovala skupinka klokanů. Právě se napásli a nyní odpočívají ve stínu.

Nic mimořádného. Nic, co by narušovalo zdejší klid. Až na zvířata a ptáky je zde úplně sama. Přesně jak to má ráda: samotná uprostřed divočiny. Je to tady úplně jiné než v parcích, které se rozkládají východně od Velkého předělového pohoří. Tato vyprahlá krajina porostlá křovím jako by uzavírala pomyslný kruh a vracela ji tam, kde vyrůstala.

Zhluboka se nadechla teplého vzduchu prosyceného prachem. Udělala dobře, když se rozhodla sem přestěhovat. Nejenom že se zbavila všeho, co jí ustavičně připomínalo nenahraditelnou ztrátu, kterou utrpěla, a probouzelo v ní zármutek, ale zároveň před ní stála neodolatelná výzva – podílet se na zřizování nového národního parku. Alespoň bude plně vytížená.

Kvůli vandalům přibylo na pomyslném seznamu úkolů pro tento den několik dalších položek. Nate Harrison, jediný konstábl sloužící v Goodabri, může být nějakých dvacet kilometrů odtud, avšak šance, že se sem vypraví vyšetřovatel z více než padesát kilometrů vzdáleného Strathnairnu, se víceméně blíží nule. Nicméně pro všechny případy se pohybovala co nejopatrněji, aby neponičila možné stopy. Fotografovala dílo zkázy a podrobnosti si zapisovala do notesu.

Na kraji tábořiště se v podrostu čile míhala rodinka střízlíků. Dva mladí samečci se vesele honili v křoví. Chmýří mláďat již z větší části nahradilo peří dospělých, avšak na hlavě jim trčely legrační modré chocholky jako pankáčům.

„Ještěže vy mi to tady nedemolujete, mládeži,“ zamumlala Jo a zaostřila na ně.

Z této dálky je její hlas nevyplašil, avšak sotva několikrát stiskla spoušť fotoaparátu, ptačí omladina spěšně odlétla. Střízlíky vyděsil pes dingo, jenž vyběhl z křoví se snídaní v zubech. Jo ho sledovala prostřednictvím teleobjektivu. Pes na ni hleděl ostražitýma očima, uši vztyčené a v čelistech pevně svíral…

Obraz v hledáčku se roztřásl, přesto překotně mačkala spoušť a pořizovala jeden snímek za druhým. Pět prstů. Tetování vinoucí se kolem kloubů k pahýlu zápěstí. Tmavá krev na světlé pokožce.

Dingo se připravil k útěku. Jo na něho zoufale zaječela, aby svou kořist pustil, ale zmizel s ní v podrostu.

„Sakra, sakra, sakra, sakra!“ Nerozhodnost ji držela na místě. V duchu probírala všechny své možnosti. Srdce se hnalo zběsilým cvalem stejně jako její myšlenky. Má se za dingem rozběhnout? Nebo se spojit s Malem a nahlásit mu to? Prohlédla si na obrazovce fotoaparátu dva pořízené snímky. Kdepak, tohle není žertovná umělá ruka, která tu zůstala po Halloweenu. Je to opravdová tkáň. Drží pohromadě, takže tu neležela dlouho. Ať už se stalo cokoliv, došlo k tomu nedávno. Rozhodně nejde o malé zranění. Kde je člověk, jemuž ruka patřila? A v jakém je stavu?

Pospíchala zpátky k autu. Mobilní telefon zde má slabý signál, proto opět sáhla po vysílačce. Hezky jedno po druhém. Nejprve musí zjistit, zda má důvod k obavám. „Male, neslyšel jsi náhodou něco o tom, že by se tu někdo zranil? Nevolal někdo včera nebo v noci záchranku?“

„O ničem nevím. Proč?“

Zaváhala. Kdepak, tuhle informaci rozhodně nemíní pouštět do éteru, kde ji může vyslechnout prakticky kdokoliv, od farmářů po řidiče kamionů. „Našla jsem stopy po vážném zranění,“ vysvětlila stručně. „O výjezdu sanitky také nic nevím, ale možná postiženého odvezli autem. Kdyby ses o něčem dozvěděl, dej mi vědět.“

Vzrušení ji neopouštělo. Prohledávala okolí tábora i samotný kemp. Na mysli jí vytanuly klíčové otázky: Jak tu někdo mohl přijít o ruku? Kde je teď, a v jakém stavu?

Chuligáni sice podřízli informační tabuli motorovou pilou, ale je zatraceně těžké amputovat si s ní vlastní ruku. Stejně jako přijít k témuž zranění pomocí sekery či nože. O prsty se připravíte snadno – anebo o kus nohy či chodidla –, ale ne o zápěstí.

Což znamená, že jde spíše o zlý úmysl než o nehodu.

Jestli je zraněný někde tady, musí ho co nejdřív najít. Byla si vědoma toho, že je sama uprostřed pustiny. Nejbližší stavení či lidé jsou od ní na kilometry daleko. Zkontrolovala, zda má v batohu lékárničku, satelitní telefon a přenosnou vysílačku. Potom se znovu zaposlouchala do okolních zvuků, aby se přesvědčila, že nemá nevítanou společnost.

Nezaslechla nic než zpěv ptáků, bzučení hmyzu a ševelení vánku v listoví.

Nedaleko místa, kde dingo zmizel v křoví, objevila stopy po vlečení široké zhruba půl metru. Kolem tmavých skvrn na štěrku se shromáždilo pár mravenců. Někdo tudy táhnul cosi těžkého, o čemž svědčí otisky bot.

Otisky bot. Ne stopy divokého prasete či psa.

Zírala na ně a navzdory pálícímu slunci jí na pažích naskočila husí kůže. Kdepak, pro tohle žádné nevinné vysvětlení neexistuje.

Přinutila se zhluboka dýchat. Sledovala stopu táhnoucí se po kamenitém podloží mezi stromy.

Po necelých padesáti metrech spatřila pod stromem hromadu ulámaných větví. Uschlým listím prosvítal modrý denim.

V průběhu let se účastnila mnoha záchranných a pátracích akcí, a zraněných a mrtvých viděla víc než dost. Však to zvládne.

V duchu se obrnila a odtáhla stranou jednu z větví, aby se přesvědčila, co leží pod ní. A vzápětí uskočila stranou. Zvedal se jí žaludek a zachvátilo ji zděšení. Kdepak, žádná nehoda. Ani náhodou. Muž, kterého zde někdo ukryl, byl nejprve brutálně mučen a pak chladnokrevně zavražděn.

* * *

Kráva stála uprostřed prašné silnice a tupě na něho zírala. Nick, usazený za volantem, jí upřený pohled oplácel a pomaloučku se k ní blížil. Zvíře se ani nepohnulo.

Až druhé pronikavé zatroubení krávu přimělo odejít stranou. Sotva ji minul, sešlápl plynový pedál k podlaze.

„Po stu metrech odbočte doleva,“ radil mu ženský hlas z navigace.

Po kamenité cestě se dokodrcal až k zamčené bráně s cedulí, na níž stálo: Vjezd pouze na povolení.

„Opět ses sekla, zlato,“ zadrmolil a neužitečnou navigaci vypnul.

Od telefonátu uplynula hodina a jemu zbývá urazit přinejmenším deset kilometrů. Tedy za předpokladu, že byl konstáblův popis „zkratky“ mezi Strathnairnem a národním parkem správný. A pokud se nevydal po špatné silnici. Mapa i satelitní navigace se ukázaly být k ničemu. Mapa není natolik podrobná, aby na ní byly všechny vedlejší silnice, navigace zase pokládá každou soukromou cestu k farmě či požární stezku za veřejnou komunikaci.

Na pomyslný seznam toho, co bude požadovat po nadřízených, přidal slušné mapy. Za tři dny služby podobných položek nashromáždil spoustu. Jeho předchůdce možná dokázal pracovat bez adekvátních zdrojů a být spokojený, ovšem Nick ne. A vzhledem k velkému počtu nevyřešených případů, které po něm převzal, by ho zajímalo, co si ten chlap představoval pod pojmem práce. Z tohoto pohledu vypadá jeho přeložení „na klidné tiché místo na venkově“ nejenom jako trest, ale přímo jako číše jedu. Detektiva Garryho Coultera, jenž před měsícem zahynul při autohavárii, místní očividně chovali ve velké úctě, takže vyptávat se na jeho schopnosti a nasazení by mu u nových kolegů na popularitě určitě nepřidalo.

S tím si bude dělat starost později. Právě teď musí vyšetřovat vraždu – jakmile se dostane na místo činu. Přinejmenším nalezené tělo nebude o nic mrtvější. Jenom – nastavil klimatizaci o stupínek výš – zralejší. V tomhle vedru.

Ocitl se na křižovatce ve tvaru téčka. Naštěstí zde byla značka národního parku se směrovkou ukazující k tábořišti U Stinných blahovičníků. Po dalších deseti minutách jízdy po prašné silnici vinoucí se mezi křovisky spatřil hledaný kemp, řeku, parkoviště se třemi policejními vozy, záchrankou a dvěma užitkovými stavbami patřícími národnímu parku.

Vedle sanitky stáli dva zdravotníci a povídali si, ale sotva Nick vystoupil ze svého neoznačeného vozu, jeden z nich k němu přikročil.

„Vy jste ten nový detektiv?“

„Ano. Nick Matheson.“ Potřásl muži rukou a nevzrušeně čelil jeho zvědavému a mírně nedůvěřivému pohledu. Takže drby od policajtů se už stačily rozšířit mezi záchrannou službu. Tak ať. Má tu práci, proto je tady.

„Kde je oběť?“

Zdravotník ukázal bradou na policejní auta na opačném konci kempu. „Tamhle v křoví. Nás rozhodně nepotřebuje.“

„Ale pro všechny případy jste tu zůstali?“

Muž pohodil rameny. „Vypadá fakt příšerně. Někdo by mohl omdlít, nebo utrpět šok.“

„Kdo ho našel?“

„Jo.“ Mávl rukou k dvojici lidí v khaki košilích a kalhotách, kteří se opírali o kapotu terénního automobilu s logem národního parku. „Jo Lockwoodová. Je trochu otřesená, ale taky se bez nás obejde. Vydrží víc, než se na první pohled zdá.“

Hovořil o štíhlé ženě se světle hnědými vlasy staženými do culíku. Nick jí neviděl do tváře, ale stála s rukama v kapsách a držela se zpříma, takže hysterická očividně není. Alespoň ji snáze vyslechne.

„Díky. Promluvím s ní, až se podívám, co našla.“

Na místo činu ho odvedl místní konstábl a to, co mu ukázal, by se většině lidí postaralo o noční můry na dlouhé měsíce.

Z pachu smrti – moči, výkalů a krve – se mu zvedal žaludek, avšak kvapně se ovládl. Nikdy neprojevuj slabost. Tohle byla první životní lekce, kterou dostal, když vyrůstal v docích v Newcastlu. Děti, které tohle včas nepochopily, trpěly neustálým bitím a ponižováním.

Konstábl se držel stranou a upřeně zíral na tělo. „Tohle musel udělat vyložený psychopat,“ poznamenal.

Nick se přikrčil a pečlivě zkoumal tělo, aniž by se čehokoliv dotkl. Fakta. Důkazy. Na to se musí soustředit. Nad rukou amputovanou v zápěstí je pevně utažený provaz, další spatřil nad rozdrceným a zkrvaveným chodidlem. Ošklivá rána byla také na koleni pokrytém krví, špínou a štěrkem. Kulka vstřelená do hlavy pravděpodobně četná poranění završila.

Násilná a mučivá smrt této oběti – krevní stopy naznačují, že zranění utržila před smrtí – představuje to nejhorší, co v průběhu své kariéry viděl, a že toho spatřil dost.

„Ne,“ zamumlal spíše pro sebe než pro konstábla, „psychopat ne. Tohle je chlap jako hora, určitě se bránil. Podle mě jich muselo být víc, aby ho dostali.“

„Podle škod, které tu vandalové napáchali, zde včera v noci došlo k několika zločinům,“ prohlásil konstábl. „Ten chlapík má dost neobvyklé tetování. Nic takového jsem nikdy neviděl. Tohle bude válka mezi gangy. O tom vy něco víte. Nemám pravdu, seržante?“

Další, který naslouchá hloupým povídačkám. Otázka mohla být položena ze zvědavosti, ale nadřazený úsměšek svědčí o záměrné provokaci.

Nick si dal záležet, aby zachoval neutrální výraz. „Hmm,“ zabručel. Jasně že se v téhle problematice vyzná. Zajímal se o pouliční gangy, gangy motorkářů i party obyčejných kriminálníků. Souvislost mezi úmrtím tohoto mladého muže a gangem se sice sama nabízí, ale on lépe než kdo jiný ví, že tak jednoduché to nebude. Záležitosti kolem gangů jsou složité, dochází k neustálému přelévání vlivu a moci, mění se osobnosti. Svou roli hraje příležitost, riziko, adrenalin, testosteron a strach.

Kdepak, tetování na pažích tohoto muže nepatří žádnému gangu a rozhodně nesouvisí s organizovaným zločinem. Pokud něco takového jako organizovaný zločin na severozápadě Nového Jižního Walesu vůbec existuje.

Napřímil se a pohlédl na konstáblovu jmenovku. Harrison. Starší konstábl. Mladý muž, přehnaně sebejistý. Typ všeználka, který pravděpodobně nerad přijímá rozkazy. Což je špatné, protože Nick mu jich udělí spoustu.

„Tuhle oblast je třeba obehnat páskou, Harrisone. Od tamhletoho travnatého pruhu až sem. Už jsem zavolal techniky a mordpartu. Jsou na cestě z Inverellu. Spojí se se soudním patologem.“

„Hlavně nečekejte, že se sem osobně dostaví. Na to jsme příliš daleko od Newcastlu.“

Minimálně osm hodin jízdy, což Nick ví. Příliš daleko od vymožeností města, ale ne dost daleko od vzpomínek, které na tohle hnízdo má. Ne že by měl Newcastle na ty špatné monopol. V průběhu své kariéry jich Nick na pomyslné profesionální mapě zaznamenal spoustu. Tenhle zavražděný ubožák je jen další kapkou v oceánu. Další zločin, který možná vyřeší. Anebo taky ne.

„Našli jste u něho doklady? Anebo jeho auto?“ zeptal se Harrisona.

„Ne. Žádný z nás ho nezná. Není místní. Technici mu potom prohledají kapsy.“

Nick přikývl, ale pochyboval, že kápnou na něco užitečného. A soudě podle popálenin na zbývající ruce, bude téměř nemožné získat použitelné otisky prstů.

Dále pochyboval, že najdou jeho vůz. Pokud sem oběť přijela vlastním autem, vrahové je nejspíš odvezli a nyní může být stovky kilometrů odtud.

Dokud nedorazí technici, víc z mrtvoly nezjistí. Proto začne s výslechem.

„Znáte tu správkyni národního parku, která ho našla?“

„Jo? Je v Goodabri nová. Zakládá tenhle park. Tichá holka, s nikým se moc nekamarádí. Zato tvrdě pracuje.“

Nick přes Goodabri v neděli projížděl cestou do Strathnairnu, když si prohlížel zlomek rozlehlého regionu, jejž má mít pod policejním dohledem. Městečko leží třicet kilometrů od hlavní silnice a sestává zhruba z padesátky nepravidelně rozesetých domů, policejní stanice, malé základní školy, řady prázdných obchodů na hlavní ulici a zanedbané hospody. Čili prostředí nic moc, nejspíš odkázané na o něco větší, sedmdesát kilometrů vzdálený Strathnairn.

Žena, která schválně žije v ústraní. Uložil si tento zlomek informace do paměti a vydal se k Jo Lockwoodové. Když se k ní blížil, otočila se k němu a odhadovala ho přesně tím způsobem, jakým on před chvílí odhadoval ji.

Tichá holka… Emoce si nechává pro sebe, působí uzavřeně. Jakmile se jí představil, pevně mu stiskla ruku, a Nick si kvapně poopravil konstáblovo mínění. Tichá možná je, ale spíše rezervovaná než plachá.

Krátce sevřel její dlaň a ucítil pokožku zhrublou prací. Sportovní postava a lehce opálená pleť potvrzovaly Harrisonova slova o tom, že tvrdě dře.

Navzdory obdivuhodné sebekontrole si v jejích oříškově hnědých očích všiml odhodlání. Ano, je v šoku, ale dává si záležet, aby ji neovládl. Ví, že se to může snadno stát. Stejnou odhodlanost spatřil v průběhu let v očích mnoha kolegů – lidí, kteří viděli nepochopitelnou smrt a vyrovnali se s tím.

Tipoval, že je jí něco málo přes třicet, ale oči působily dojmem mnohem starším. Žádný mejkap, nic vyumělkovaného, nic podbízivého, jen přirozený půvab, jenž ho okamžitě zaujal.

Její kolega k němu o krok přistoupil a podal mu ruku. „Jsem Malcolm Stewart, starší ranger z pobočky Strathnairnského národního parku. Opravdu musíte Jo vyslýchat hned? Má za sebou náročné ráno.“

Dříve než Nick stačil odpovědět, Jo vrhla na svého nadřízeného pohled plný vděku i mírného podráždění. „Mě nikdo rozmazlovat nemusí, Male. Čím dříve se s tím vypořádáme, tím dřív se můžeme vrátit k našim úkolům. Předpokládám, že budete chtít tuhle část parku uzavřít, detektive. Alespoň pro dnešek.“

„Ano. Možná byste mohl spolupracovat s uniformovanými policisty, pane Stewarte. Já zatím paní Lockwoodové položím několik otázek.“

„Doktorce Joanne Lockwoodové,“ opravil ho Stewart. „Má vysokoškolský diplom.“

Jo mu něžně položila ruku na paži. „Vždyť je to jenom cár papíru, Male. Na titulu nesejde.“

Že ne? Podle Nicka ano. Kromě toho, že je schopná a umí se ovládat, musí téhle ženě připsat ke cti ještě inteligenci a vytrvalost.

Nastalo pozdní dopoledne a horko je jako v peci. A ona tu na něho čeká několik hodin. Nick odtrhl zrak od pramínku potu, který jí stékal po krku a mizel za rozepnutým límcem.

„Mohli bychom si promluvit někde ve stínu?“ otázal se.

Přikývla. „U řeky je stůl. Nemyslím, že bychom tam poškodili nějaké stopy.“

Hodila si přes rameno malý batoh a ujala se vedení. Obešli okraj tábořiště a kráčeli podél řady stromů a hustého křoví, jež zastíraly výhled na řeku. Sice slyšel zurčící vodu, ale zahlédl ji pouze tu a tam. Proto věnoval pozornost otevřené ploše kolem sebe. Později si ji podrobně prohlédne, ale nyní ho zajímá všeobecné rozložení tábořiště. Zajímá ho prostředí, v němž došlo ke zločinu. Neušel mu rozsah škod, které vandalové způsobili.

„Udělali tady příšernou paseku,“ poznamenal. „Nepředpokládám, že si zapisujete jména, adresy či poznávací značky automobilů zdejších návštěvníků.“

„Občas máme k dispozici jména a poštovní směrovací čísla – když návštěvníci vyplní formulář. Což se stává jenom zřídka.“ Odbočila na pěšinu mezi stromy, jež vedla k mýtině na břehu řeky. „Nicméně vám mohu říct, že zde byla přinejmenším dvě vozidla. A dva psi.“

Vzplála v něm naděje. „Vy jste je viděla?“

„Ne. Byla jsem tu včera ráno a oni přijeli až pak. Zato jsem si všimla stop po pneumatikách, otisků psích tlapek a exkrementů tam, kde parkovali.“ Postavila batoh na dřevěný piknikový stůl a vytáhla fotoaparát. „Mám fotky. Shromažďovala jsem důkazy. Seznam prohřešků je dlouhý – poškozování cizí věci, nedovolené vzetí psů a motorové pily na území národního parku, rozdělávání ohně v době přísného zákazu, ale…“ Prudce usedla na lavičku a hořce se zasmála. Nakrátko nad sebou ztratila kontrolu. „Vražda tohle všechno přetrumfla.“

„Přesně tak. Tedy za předpokladu, že i ona je dílem těch vandalů.“ Uvelebil se proti Jo. Dával si pozor, aby se vyhnul ptačímu lejnu. Převzal fotoaparát, který mu podala, a prohlížel si pořízené snímky. Připadalo mu nevhodné sedět na tak příjemném a chladném místě pod stromy poblíž bublající řeky, zatímco nedaleko od nich smutně žalují pozůstatky nočního řádění podvratných živlů.

Neušlo mu, že doktorka Lockwoodová tupě zírá na stůl a špičkou prstu obkresluje suk ve dřevě. Má krátké, nenalakované nehty. Opálené ruce, ač drobné, se pyšní vypracovanými svaly.

Po několika vteřinách mlčení k němu vzhlédla. „Pokud to nebyli oni, pak se museli s vrahy těsně minout.“

„Proč myslíte?“

„Když jsem ráno přijela, byly psí výkaly ještě vlhké. Což svědčilo o tom, že jsou staré pouze několik hodin. A…“ Hlas se jí zachvěl. „Na oběti se dosud neprojevila posmrtná ztuhlost. Ani na ní nebylo moc hmyzu.“

Tím si získala veškerou jeho pozornost. Zvážil její argumenty a pátral po možných mezerách. „Psi mohli patřit vrahovi.“

„Auto, které přivezlo psy, bylo totéž, co srazilo informační tabuli. Mělo speciální pneumatiky.“

„Máte postřeh.“

„Jsem vědec.“

Vyslovila to tak prostě, jako by se tím všechno vysvětlovalo. Což možná ano. Vědci spoléhají na logiku a důkazy – stejně jako on.

Jenže on kromě toho spoléhal na svoji intuici. Něco k sobě pasuje a něco ne. Dále má značnou zkušenost se vzorci chování, což se někomu nemusí zdát racionální, avšak projevuje se v nich konkrétní osobnost.

Zmocnil se ho nepříjemný dojem, že tu něco nesedí. Ještě jednou si prohlédl fotografie. Jo pořídila široké i detailní záběry a navzdory nevelké obrazovce z nich dokázal vyčíst, co se tu nejspíš v noci odehrálo.

Vrátil jí fotoaparát. „Mohl bych dostat kopie těch snímků? Nejlépe ještě dnes.“

„Samozřejmě.“ Otevřela přístroj, vyjmula z něj paměťovou kartu a podala mu ji. „Vezměte si ji. Mám náhradní.“

„Děkuji.“ Ukázal rukou na kemp za nimi. „Tento druh vandalismu – dochází k němu často?“

„Někdy ano. Stačí pár darebáků plných piva a testosteronu, kteří nemají úctu k majetku druhých. Tímhle způsobem se ,baví‘. Pobyt uprostřed divočiny občas probudí v lidech neandrtálce, ale…“

Náhle se odmlčela. Nick byl zvědavý na její myšlenkové pochody, proto ji ponoukl: „Ale?“

„Jenom… Podívejte, já nejsem detektiv ani psycholog, ale přemýšlím o tom několik hodin a dospívám k názoru, že vražda se nehodí do tohoto vzorce destruktivního chování. Vandalismus je… Nuže, kdybychom hovořili o chování zvířat, nazvala bych takové počínání značkováním teritoria. Taková ta chuligánská verze – odmítání autorit, řádu a nárokování si určitého prostoru.“

„Ale vražda je něco jiného.“

„Ano. Možná. Je to čin mimořádně těžkého kalibru. Soustředí se na člověka, ne na majetek. Uvědomuji si, že krutost může být o moci – a většinou také je – a vandalismus rovněž, jenže ten je zaměřený všeobecně. Zato krutost mi připadá víc osobní, emocionální. Bývá výsledkem zlosti, nenávisti nebo touhy po potrestání.“

Zahleděl se na vodu a zadumal se. Jo přesně pojmenovala to, co ho zneklidňovalo: tyto dva zločiny spolu nemusejí nutně souviset. Pokud je spáchali stejní lidé, muselo se něco stát. Něco, co ovlivnilo náladu. Něco, nebo někdo.

Spíš by sázel na někoho. Někdo šikovně zmanipuloval partu tak, aby svoji energii a adrenalin zaměřila na konkrétní cíl. Vzápětí padly všechny zábrany.

Tohle již viděl nesčetněkrát. Proto přesně věděl, jak k tomu došlo. I on kdysi patřil k nemilosrdným manipulativním gaunerům. A ne jednou.

Koniec ukážky