Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © 2003 by Eileen Dreyer

Translation © Lenka Faltejsková

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu WITH A VENGEANCE

přeložila Lenka Faltejsková

Redakční úprava Alena Zatloukalová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o. Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2004

shop@alpress.cz

Vydání druhé, 2013

ISBN 978-80-7466-436-6 (ePub)

ISBN 978-80-7466-437-3 (mobi)

Ta nejhorší díla vznikají vždy

s těmi nejlepšími pohnutkami.

OSCAR WILDE

OBSAH

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2

KAPITOLA 3

KAPITOLA 4

KAPITOLA 5

KAPITOLA 6

KAPITOLA 7

KAPITOLA 8

KAPITOLA 9

KAPITOLA 10

KAPITOLA 11

KAPITOLA 12

KAPITOLA 13

KAPITOLA 14

KAPITOLA 15

KAPITOLA 16

KAPITOLA 17

KAPITOLA 18

KAPITOLA 19

EPILOG

KAPITOLA 1

Mohly za to cikády, že se všechno tak kriticky nahromadilo.

Cikády a paranoidní schizofrenik.

Cikády, paranoidní schizofrenik a klobouk vyrobený z pomačkaného alobalu.

Ale hlavně cikády.

St. Louis je v létě příšerné už samo o sobě. Horko, dusno a nehybný vzduch, zkrátka předsálí pekla. Nálada klesá. Frustrace se vyhrocují. To, co by jindy bylo otravné, začíná být nesnesitelné.

Ale tohle léto bylo ještě horší. Po dvou různých obdobích klidu se probudila k životu hejna cikád biblických rozměrů, která ve všech obyvatelích probouzela sklony k násilí. Hmyz, rodící se a požírající všechno kolem ve zběsilé honbě mezi spářením a smrtí, vyhrával ďábelskou symfonii v mučivé disonanci, jaká by dokázala i světce přimět k sebevraždě.

Během několika dnů vystřídaly lehčí autonehody případy zadržovaných rukojmí, spořádané předměstské matky končily ve vězení za závažné ozbrojené trestné činy a během sportovních akcí se toho odehrávalo víc v hledišti než na hřišti. V poslední době klesající kriminalita se okamžitě vyhoupla zpátky nahoru, policisté sloužili dvojité směny a pohotovosti se vyzbrojily antipsychotiky.

Tudíž nikoho vlastně ani nepřekvapilo, když se v 11.32 jednoho červnového dopoledne ozvalo tísňové volání z bloku číslo 400 na Ohio Avenue, v nejjižnější části města. Tahle nehostinná ulice byla plná zašlých cihlových činžáků, které poskytovaly útočiště lidem, co se jen tak tak drželi nad vodou; novým přistěhovalcům, chronickým neplatičům. Zkrátka blok domů, kde byla tísňová volání stejně běžná jako vymahači dluhů.

Obvykle ale telefonáty přicházely až dlouho po obědě, kdy se problematičtější z nájemníků probouzeli po nočních pitkách. Půl dvanácté bylo trochu brzy, dokonce i na tak horký a dusný den.

Jenže na druhé straně, venku byly cikády.

Příslušná hlídka dorazila na místo přesně v 11.53, aby se setkala s mladou černoškou, obklopenou batolaty a desetiletou uplakanou žábou v sukni s bambulkami. Jedno dítě v náručí, druhé za ruku, matka se neobtěžovala ani počkat, až policisté vylezou z vozu, a už spustila.

„Je to cvok!“ zaječela a mávla volnou rukou k maličké roztleskávačce, která se hrbila vedle ní. „Chtěl mý dítě uvařit, že prej je ďábel, a přitom mu jenom zkoušela prodat nějaký čokoládový tyčinky. Koukejte tam jít a vytáhnout ten jeho bílej kostnatej zadek ven, než uvařím já jeho, jasný? Moje Sherees musí do zejtřka prodat čtyřicet tyčinek a ten podělanej cvok tam má celou její krabici.“

Policisté, vzácná dvoučlenná hlídka sestávající z mladého bělocha a vyzrálejší černošky s čepicemi na hlavách a hladkými obušky za opasky přikývli jako jeden muž.

„Znáte toho člověka?“ zeptala se policistka.

„Nastěhoval se sem před pár tejdnama,“ odpověděla matka a následovala policisty na chodník s dětmi kolem sebe. „Má tam vevnitř pěknej humus. Viděla sem to, když sem tam byla pro svou malou. Podělanej magor!“

Po několika dalších věcných otázkách zanechali policisté ženu na ulici a vydali se do nijak zvláštního cihlového domu, jehož jedinou výzdobou byla modrá umělohmotná kytice zastrčená za cedulkou s číslem domu, nad níž se pářilo několik všudypřítomných cikád.

Venku na ulici mezitím mladá matka hlasitě bavila shromažďující se sousedy dramatickou rekonstrukcí dceřina střetu s novým sousedem. Právě se dostala k místu, kdy vytrhla malou Sherees ze spárů toho podělanýho magora, když náhle celou skupinku umlčela dvě rychlá třesknutí.

Výstřely.

Z prvního poschodí činžáku.

Všichni se otočili tím směrem. Malá Sherees se zaschlými slzičkami vzhlédla k ohromené matce. „Mami, řeklas jim o tý pistoli, co si ten chlap strčil do trenek?“

Zhruba ve stejné chvíli začal podělanej magor vykřikovat, že má rukojmí.

Maggie O’Brienová si ještě pořád zapínala zdravotnickou vestu, když otevřela dveře zásahového vozu na rohu Ohio Avenue a Wyomingu. Maggie, která vážila šedesát kilogramů a měřila sto šedesát pět centimetrů, vypadala jako komparsista z filmu s Chuckem Norrisem. Husté světle hnědé vlasy měla zastrčené pod modrým šátkem, poměrně normální postavu hyzdily modré kalhoty městské uniformy, alias modráky, chrániče kolen a loktů, kanady, camelback, neprůstřelná vesta, zdravotnická vesta obtěžkaná příslušenstvím a plynová maska. Pod paží si nesla kevlarovou přílbu a v ní rukavice. SWATuška, jak jí žertem přezdívali přátelé, je připravena.

Blok číslo čtyři sta se celý evakuoval, zbyli tu jen policisté a jejich vybavení. Byly vyznačeny dva okruhy, přičemž vnitřní zahrnoval dva domy, vnější zbytek bloku. Majáky blikaly, vysílačky praskaly, ulice se hemžila uniformami a poblíž tmavě modrého zásahového vozu hned za hranicí vnitřního okruhu, k němuž právě došla Maggie, postával hlouček částečně maskovaných mužů.

Maggie byla povolána ani ne před padesáti minutami a právě se připojila ke zbytku zbrusu nové jednotky rychlého nasazení SWAT (Special Weapons And Tactics – pozn. překl.) oblasti St. Louis. Bylo to její třetí povolání coby taktické zdravotnice zásahové jednotky a první, které ještě platilo, když tým dorazil na místo a úplně první, při němž ji vyzvali, aby nastoupila do vozu. Doufala, že si nikdo nevšiml, jak se jí třesou ruce.

„Chtěl jste mě, poručíku?“ zeptala se, když se ocitla v příliš zalidněném úzkém prostoru s přetíženou klimatizací.

„Druhá strana vozu, Mags,“ řekl velitel zásahu, skloněný nad schématickým náčrtkem. „Máme uvnitř zdravotní problém, vyjednávači potřebují vaši pomoc.“

Maggie přikývla a vycouvala. Patřilo ke standardnímu postupu, že je velicí centrum oddělené od prostor vyjednávání. Vyjednávači musí s tím, kdo drží rukojmí, navázat pozitivní vztah, což by mohlo být ohroženo, pokud by vyjednávač například viděl, jak velitel právě posílá své jednotky dovnitř s rozkazem střílet. Tým St. Louis to vyřešil tak, že s vyjednávači zůstávala ještě třetí osoba, která jim tlumočila rozkazy, přijímané prostřednictvím sluchátek. Pokud nastal nějaký zdravotní problém, vyškolení zdravotníci měli odhadnout situaci a asistovat při vyjednávání.

A tak Maggie zaklepala na zadní dveře oddělených prostor vozu a počkala, až se vzdálí pomocný policista.

„Je tu zdravotnice, promluví si s vámi, Bobe,“ řekl jeden z vyjednávačů do telefonu klidným a chlácholivým hlasem. Hlasem, jakým se mluví na nervózního koně nebo pomateného člověka. „…jo, jistě, vydržte chvilku. Zasvětím ji do situace a pak vám ji dám k telefonu.“

Vyjednávač byl středního věku i vzrůstu, měl měkké oči a neposedné ruce, které zvláštně kontrastovaly s kanadami a ostatní těžkou výstrojí. Odložil sluchátko do vidlice a otočil se k Maggii.

„No ne, tobě to ale sluší,“ pozdravil ji s úsměvem.

Zazubila se. „Vypadám jako brouk na steroidech.“ Skutečně se nehodilo, aby otcova starého parťáka políbila na přivítanou, jako to dělávala jindy. „Ahoj strejdo Johne.“

„Tommy by na tebe byl pyšnej.“

Maggie se přinutila dál usmívat. Právě teď ji vůbec nezajímalo, jestli by byl její otec pyšný.

„Ale doháje,“ zasténal druhý muž v přívěsu. „To jsem si moh’ myslet. Jak se někde objeví cvok, O’Brienová nemůže být daleko.“

I jeho Maggie znala. Seržant z Manchesteru, kde pracovala na částečný úvazek u záchranky, upravený a štíhlý, s vojenským držením těla, krátkým blond sestřihem a energickýma šedýma očima. Jednoduše se mu líbilo být policajtem.

„Co tím chceš říct?“ zeptal se John zamračeně.

Druhý muž se zakabonil. „Copak to nevíš? Tady Maggie cvoky nejenom přitahuje, ona je přímo poutním místem pro každýho psychopata, schizofrenika a dutou hlavu na Středozápadě.“

„Pomluvy, Flowere,“ nesouhlasila Maggie. „Docela jistě nepřitahuju víc šílenců než ostatní.“

Flower se rozřehtal. „Takže ty si vážně myslíš, že je to náhoda, když zavolají zrovna tebe k případu chlapíka, co se pokusil uvařit roztleskávačku, protože jsou její tyčinky zamořený?“

Maggie mu věnovala stydlivý úsměv. „To se může stát každýmu.“

Chvíli si jen otírala pot z čela. Venku bylo přes třicet stupňů a ona na sobě měla zhruba pětatřicet kilo výstroje, navíc ji rozptylovaly cikády a ještě ke všemu měla podstoupit své první vyjednávání s Johnem, kterého si vážila skoro ze všech lidí na světě nejvíc. Dokonce ani klimatizace uvnitř vozu, která připomínala spíš mrazničku, moc nepomáhala.

„Předpokládám, že jeho zdravotní problém nejsou jenom tiché hlasy v hlavě?“ zeptala se.

John se usmál poněkud upjatě. „Podezřelý i rukojmí utrpěli střelné zranění. Podezřelý do pravé paže, rukojmí do pravého stehna. To je všechno, co jsme z něj zatím dostali. Podezřelý se jmenuje Montana Bob.“

Maggie na chvíli zapomněla na dusno a posadila se na volnou židli. „Bob?“ hlesla a vykoukla z okna. „No to mě podrž. A v bytě. To mám radost. Už několik let tábořil pod mostem na Čtrnácté.“

„Ty ho znáš?“ podivil se John.

„Neříkal jsem to?“ opáčil Flower.

Maggie se usmála. „No jistě. Už jsi ho viděl, Johne. V jednom kuse se potlouká kolem Márnice. V Blymoreské je jako doma.“ Blymore Memorial byla jedna z velkých úrazových nemocnic, kde Maggie většinu času pracovala jako zdravotní sestra. „Nosí mi kytky. Bob je paranoidní schizofrenik, který za vším vidí invazi cizáků. Což znamená, že ty tyčinky nejsou ďáblovo dílo. Spíš je v nich nějaká tajná vysílačka. Od ‚nich‘.“

„Od nich?“ podivil se John.

Usmála se. „Však víš, ‚oni‘, CIA, FBI, cizí agenti. Ti, co se to tu snaží ovládnout. Ti, co mu nacpali do hlavy dráty a snaží se ho přinutit, aby dělal špatné věci. V těch tyčinkách bylo zřejmě ukryté nějaké zařízení – naposledy to byly počítačové chipy – na ovládnutí jeho mysli.“

„Takže vlastně na jeho likvidaci.“

Přikývla. „Je s ním docela zábava, ne?“

„To postřelené rukojmí,“ štěkl Flower, „je policista.“

Ztuhla. „Víme, kdo to je?“

John jí věnoval tvrdý pohled. „Jo, Mags. Je to Sean Delaney. Prozatím je v pořádku a my chceme, aby to tak zůstalo.“

Maggie na sebe byla opravdu pyšná. Neprozradila se víc než jen zamžiknutím.

„Taky ho znáš, předpokládám?“ zeptal se Flower.

John se jemně usmál. „Maggie zná každýho ve městě. Vychovali ji na oddělení.“

S největším úsilím úsměv opětovala. „Delaneyův otec a Tommy byli kámoši,“ řekla. „Vlastně jsme spolu vyrůstali.“

Dřív než ji mohl John znovu ujistit o Tommyho podpoře, odložila přílbu a natáhla ruku po sluchátku. „Řekněte mi, jaký je status.“

„Delaney a Myla Parkerová přijeli na tísňové volání. Montana Bob očividně uviděl uniformy a vytáhl osmatřicítku, o které nikdo nevěděl. Sean ještě vystrčil Mylu ven, než ho Bob dostal. To bylo asi tak… před zhruba pětasedmdesáti minutami.“

„Myla je v pořádku?“

„Jo.“

„A Sean byl postřelen do stehna?“

„Přesně tak. Říká, že je to –“

„Jenom škrábnutí,“ dopověděla za něj. „Totéž říkal loni, když jsme ho museli intubovat.“

Nádech. Rychlé zavření Johnových očí, zakrytí úzkosti.

„Dobrá,“ přikývla a zapnula mikrofon. „Bobe?“ oslovila svého starého pacienta. Instinktivně napodobila Johnův tón. „Tady Maggie, Bobe. Můžeš mluvit?“

Chvilka ticha, zapraskání na lince, pak rozechvělý hlas, který Maggie tak dobře znala. „Vy hajzlové. Dostali jste i ji.“

Maggie se musela zazubit. Nu, přinejmenším je na známé půdě. „Ne, Bobe, přísahám, že to jsem já, Maggie. Nikdo mi nic neudělal. Nedovolím jim, aby ti ublížili, když mě budeš pořádně poslouchat.“

Nic.

„Bobe?“

„Dokaž to.“

Maggie potlačila touhu zaječet a přikývla. „Dobře, Bobe, vidíš venku ten velký modrý vůz? Vyjdu ven ze dveří a ukážu ti naše znamení. A teď poslouchej, budu oblečená jako oni, Bobe, ale to je v pořádku. Jsou tu jen proto, aby se nic horšího nestalo, rozumíš? Jestli mě budeš poslouchat, už se nikomu nic nestane, ano?“

„Zastřelím tě, jestli lžeš.“

John u se druhého sluchátka neklidně zavrtěl. Maggie mávla rukou, aby ho uklidnila. „To doufám, Bobe. A teď se dívej z okna.“

„Buďte v pohotovosti,“ řekl tiše Flower do vlastního mikrofonu, který ho spojoval s velitelstvím. „Subjekt se přiblíží k jednomu z předních oken. Věříme, že bez nepřátelských úmyslů.“

„C dva pro A deset,“ uslyšela ze sluchátka, připevněného k uchu. „Na můj rozkaz vniknete do budovy.“

Což znamenalo, že jakmile zjistí, kde přesně Bob je, proklouzne úderný tým, aby se dostali co nejblíž Bobovu bytu.

Maggie si stáhla sluchátka a vyšla ze dveří. Venku bylo podivné ticho, dokonce i cikády umlkly. Zbraně byly pozvednuty, veškerá pozornost zaměřena na okna.

V okně bytu uviděla stín, zvednutou roletu. Zahlédla záblesk bledé kůže a matný odlesk kovu a málem se zasmála.

„Co to sakra je?“ chtěl vědět jeden z policistů.

„C dva pro A deset, podezřelý v okně číslo tři, strana jedna. Jděte.“

Maggie hlas ignorovala. Vůbec nebrala na vědomí tmavého policejního hada, který se vydal k zadnímu vchodu. Pozvedla paži co nejvýš a vystřihla Longhornův pozdrav. Chvíli se nic nedělo, pak podivná postava za oknem zmizela. Maggie se vrátila do přívěsu.

„Viděl jsem vážně to, co si myslím?“ zeptal se Flower a odložil dalekohled.

„Nahého muže s kovovým hrncem na hlavě?“ zeptala se Maggie a znovu se posadila na židli. „Jasně. Zřejmě mu alobalový klobouk už dosloužil.“

„Co to má společného s Longhornem?

„Bob chodil na Texaskou univerzitu,“ řekla Maggie a znovu si nasadila sluchátka. Zazubila se. „CIA ovládla Texas už před lety.“

„To jsem slyšel,“ přisvědčil John.

„Bobe?“ promluvila znovu do mikrofonu. „Jsi tam?“

„Děkuju, Maggie,“ zašeptal. „Prošlas kvůli mně údolím smrti. Jenom kvůli mně. Ale musíš odsud. Oni vědí, že já vím, a zabijou mě. Nechci, aby zabili i tebe.“

„Ale oni mě nemůžou zabít,“ ujistila ho, „protože já nevím, takže je to v pořádku. Slibuju.“

„Koukněte na naši statečnou Maggie,“ zabručel za ní Flower. Maggie potící se při pomyšlení na policistu na Bobově podlaze ho ignorovala.

„Ne, Maggie,“ přel se s ní Bob, „můžou. Zabili Sancha i Urbana a dogu a hada. Zabili je všechny. Vím to, protože jsem je v noci slyšel šeptat, viděl jsem je, zase je slyším, mají vysílačky v křídlech a jenom čekají, až vyjdu ven. Snaží se mi předat vzkaz i teď, copak je neslyšíš?“

Každý blázen v údolí Mississippi si myslel, že se mu cikády snaží předat vzkaz. Maggie nebyla jediná, kdo si přál, aby ty zatracené potvory zvukem tolik nepřipomínaly praskání ve vysílačkách.

„Slyším to, Bobe, ale není to tak, jak si–“

„Ale jsou tady, Maggie, zabíjejí a zabíjejí v převlecích nočních andělů, černí jako noc, černí jako smrt–“

„Právě proto jsme tak dneska oblečení i my,“ ujišťovala ho Maggie a v duchu uvažovala, kdo jsou jeho noví imaginární protihráči. Bob si vždycky představoval spiknutí. Ale nikdy předtím nemluvil o nějaké oběti jménem Sancho. Možná četl Muže z La Manchy. Nebo Doktora Doolittlea. „Snažíme se je oklamat, abychom tě bezpečně dostali ven. Ale to nepůjde, jestli nám nepomůžeš, Bobe. Ten policista, co ho tam máš, je jeden z nás. Je to můj přítel. Musíme ho ošetřit, jinak ti oni ublíží, Bobe. Ublíží nám všem, rozumíš? Budou to vědět.“

„Už to vědí, Maggie. Všichni. To proto se mě snažili přinutit vzít ten telefon. Ten, co je v něm počítačový chip.“

„Ne, to s tebou jen chtěli mluvit, Bobe. Snaží se přijít na to, jak tě dostat v pořádku ven. Ale tys na to přišel, viď? Použil jsi vlastní telefon. Vím, že ten tvůj je bezpečný, protože jsi ho prohlédl a zabalil do fólie, jak jsem ti poradila.“

„Správně, Maggie. Ale myslím, že stejně poslouchají. Už mi nezbývá moc času.“

„Tak se o vás dva musíme postarat, Bobe, ano? Chci, abys mi popsal zranění toho policisty. Musíš mu pomoct, abych se k tobě mohla dostat dřív, než to oni poznají. Prosím!“

„Nemůžu, Maggie,“ fňukal pateticky. Cvrkot hmyzu byl téměř hlasitější než jeho hlas. „Nedokážu myslet.“

„Tak se podívej,“ nařídila mu. „Podívej se na jeho nohu. No tak, Bobe. To můžeš. Pověz mi, jak to vypadá.“

Zabralo jí dvacet minut, než si dokázala udělat dobrý obrázek o tom, co se děje uvnitř, a nainstruovala Boba, jak provést základní první pomoc. Další dvě hodiny trvalo Johnovi, než přemluvil Montanu Boba, aby vyšel ze svého bytu. V té době už teplota vystoupala o dalších pár stupňů, lidé ze sousedství se dohadovali s policií a kolem se rojilo hejno novinářů, početnější než cikády. Maggie tu dobu strávila na ulici, starala se, aby měli všichni z jejího týmu co pít, a ze všech sil se snažila nemyslet na to, co se děje v tom bytě.

Bob utrpěl jen povrchové zranění, které nebude těžké ošetřit v sanitce, přistavené za vnějším okruhem. Zato policista Sean Delaney, který vystrčil svou partnerku ze dveří dřív, než se jí mohlo něco stát, krvácel už několik hodin, a tak, až Bob otevře dveře od bytu, úderný tým, nyní rozmístěný na chodbě, ho smete jako špínu a Maggie se svým partnerem vběhnou dovnitř z místa, kde teď čekali spolu s chemickou jednotkou, aby se o policistu postarali, zatímco bude probíhat zajištění budovy.

„A deset pro C dva, připravte se,“ ozvalo se v Maggiině sluchátku. „Dveře podezřelého se otevírají.“

Bob vychází. Všichni venku najednou ztichli a sledovali východ z domu, jako by už viděli celé drama. Za stromy a keři se krčili policisté s namířenými zbraněmi a sledovali celý výjev. Dokonce i cikády se odmlčely, Maggie slyšela jen vysílačky a těžké oddechování hochů z chemické.

„Podezřelý zajištěn!“ uslyšela ze sluchátka. „M jedna a dva, dovnitř.“

Maggie se snažila rozložit váhu celé výstroje, když se zvedala na nohy. Potila se jako kůň, srdce jí bušilo o sto šest a Sean dál ležel tam nahoře a krvácel na podlahu Montany Boba. Ještě že byla na takové svinstvo připravená.

Sehnutá se hnala přes trávník, když se z předního vchodu vyřítili čtyři muži z úderného týmu a rozplácli Boba na chodníku. Maggie viděla, jak dopadl, jak se jeho hrnec skutálel po chodníku, jak se na něj vrhají další a další policisté jako při rugby.

V tu chvíli na Seana málem zapomněla. Bob postřelil policistu a nikdo z těch na hromadě ho na to nenechá zapomenout.

„Maggie, utíkej!“ vřískal Bob, tvář připlácnutou k chodníku, údy roztažené jako rozjetá žába. „Jsou tady, Maggie, uteč! Utéééč!“

A Maggie, ačkoli věděla, že její prvořadou starostí je zraněný policista, se musela zastavit.

„Hej hoši, jenom v klidu,“ ozvala se bojovně. „On za to nemůže, je prostě blázen. No tak, nechte ho dýchat.“

Když se dostala v té vřavě až k místu, kde Bob lapal na zemi po dechu, uviděla, jak se mu na propadlých tvářích lesknou slzy. „Je mi to líto,“ zašeptal. „Dostal jsem tě do toho, Maggie. Je mi to líto…“

„Ale no tak, Bobe,“ uklidňovala ho a odhrnula mu vlasy z obličeje. Přesvědčila se, že je jeho zranění skutečně jen povrchní. „Je to v pořádku, věř mi. Postarají se o tebe.“

„Ne,“ oponoval smutně. „Zabijou mě. Musíš pryč, Maggie, prosím…“

„Maggie,“ ozval se jeden z členů týmu a posunkem naznačil ostatním, aby povolili sevření zadrženého. „Máme ho.“

Přikývla a litovala, že pro Boba nemůže nic udělat. Pohladila ho po tváři. Nechala ho v bezpečných rukou a rozběhla se po schodech k přednímu bytu.

„Ty pitomče,“ pozdravila bodře zraněného policistu, když se dostala dovnitř.

Sean Delaney, opřený o zeď, vyzdobenou pravicovými novinami, výstřižky o autonehodách a označenými fotografiemi z novin, jí věnoval chabý úsměv a mávl tyčinkou Hershey, kterou vytáhl z napůl prázdné krabice na podlaze. „Nechceš čokoládu, holčičko?“

Usmála se. „Právě tu projídáš zisky toho ubohého dítěte.“

„Ale no tak, museli jsme se s Bobem nějak posilnit. Paranoia vyžaduje spoustu energie, to víš. A navíc, říkal jsem si, že se musím trochu vzchopit, než se objevíš.“ Poplácal poskvrněný koberec. „Pojď si ke mně sednout a trochu mi zvednout puls, kotě.“

Maggie si odfrkla a spolu s druhým zdravotníkem si klekla k raněnému. „Musíš na tom být zle, Delaneyi,“ řekla, zatímco vytahovala pomůcky z vesty. „Tohle je ta nejhorší omluva sexuálního harašení, jakou jsem slyšela od chvíle, kdy mi Eddie Kawalksi práskl v šesté třídě podprsenkou.“

Delaney se zašklebil. Oči se mu horečnatě leskly, čelo měl nakrabacené. „Krvácím, O’Brienová. To by mi mělo trochu přilepšit.“

„Není to poprvé, Delaneyi. Maximálně se ti bude točit hlava a budeš trochu mokrý.“

„Ne, Maggie,“ opáčil, „to se mi stalo při pohledu na tebe v modrákách.“

Maggie se ušklíbla a zkontrolovala jeho zrychlený puls. „Vážně bys měl čas od času pobýt s nějakými lidmi, Delaneyi. Mimochodem, trpíš hypovolemií, nebo jsi jenom tak šťastný, že mě vidíš?“

Druhý paramedik, kostnatý muž jménem Jazz, už zajistil Seanovu berettu a právě vytahoval sáčky s tekutinou a hadičky. Maggie udělala rychlý odhad a sáhla po nůžkách. Dokonce i s tlakovým obvazem, který Bob provedl podle jejích instrukcí, byla Seanova nohavice nasáklá krví, podlaha kolem potřísněná. Ovšem mohlo to být horší. Kdyby kulka zasáhla hlavní tepnu, Sean by byl už před hodinou mrtvý. Takže krvácení nebylo kritické. Bylo ale tak silné, že se Maggii zvedal žaludek, a to nebyla nijak přecitlivělá. Přinejmenším ne na krev.

„Vždycky jsem šťastnej, když tě vidím, kotě,“ vypravil ze sebe Delaney s malým zpožděním a trochu moc tiše. „Zvlášť když vím, že se na mě chystáš vrhnout.“

Maggie zahlédla uličnický záblesk v obvykle pronikavých zelených očích. Viděla zpocenou košili uniformy, rovné slepené vlasy, jindy vyčesané do mahagonového lesku, i to, že jeho obličej, normálně soustředěný a opálený, vypadal poněkud mdle a byl bílý jako křída. Sean Delaney obvykle vyhlížel jako z plakátu na nejlepší saintlouiskou whisky. Dnes ale připomínal spíš suflé, a přece ten záblesk v očích. Prožíval těžké chvíle.

Což Maggii skutečně dohánělo k šílenství. Není to ona, kdo má právo se tu třást.

„Neříkej mi kotě, ty nadrženče,“ odsekla, ovšem ani zdaleka tak příkře, jak zamýšlela. „Prostě zmlkni a nechej mě, abych se ti dostala do kalhot.“

„Už jsem si myslel, že si o to neřekneš.“

„Neměl byste s ní takhle mluvit,“ zaprotestoval konečně Jazz. Ani jednoho z nich pořádně neznal. „To se nesluší.“

Jazz, vysoký, vyhublý a tichý, pleť plnou nežitů a blond vlasy, ve svém povolání spatřoval poslání a všechny pacienty pokládal za světce. Jazzovi nebylo nikdy během vyjednávání dovoleno přiblížit se k telefonu, protože by se mohl pokusit přimět držitele rukojmí, aby přijal Krista. Na druhé straně byl Jazz jedním z nejlepších paramediků v přilehlé oblasti, navíc měl tu výhodu, že s ním zvuk výstřelů nic nedělal. Dokonce ho nerozházelo, ani když zbraň mířila přímo na něj, zatímco dělal svou práci, a tak všichni přehlíželi jeho misionářské tendence.

„To je dobrý, Jazzi,“ uklidňovala ho Maggie. „Delaney ví, že si to s ním později vyřídím.“

Jazz jen zavrtěl hlavou jako zasmušilý pes. „Copak vás váš otec nikdy nenaučil, že si zasloužíte víc než jen sexuální narážky?“

Ztuhla. Delaney hvízdl mezi zuby. „Teď jsi tomu dal,“ řekl.

Maggie nedokázala odtrhnout oči od nejušlechtilejšího mezi zdravotníky. „Víte, kdo je můj otec?“

Zčervenal. „Na tom nesejde.“

„Můžu už dostat něco na bolest?“ zeptal se Sean záměrně zesláblým hlasem.

Maggie neodpověděla.

„A co takhle koblihu?“ zkusil to a zatahal ji za ruku.

Vylekaně na něj pohlédla a otřásla se. „Dej si další tyčinku.“ Nechala Jazze být a začala zápolit s Delaneyho kalhotami. „Pitomec,“ zabručela, ale nebylo úplně jasné, koho tím mínila.

Trvalo ještě celou další hodinu, než se Maggie dostala do pohotovostního oddělení Blymoreské nemocnice, aby zkontrolovala své pacienty. Technicky vzato její odpovědnost za ně končila ve chvíli, kdy byli předáni připravené záchrance. Pak zůstávala s týmem na likvidaci a rozbor akce.

Při dnešním rozboru vyslechla, že zvládla své první skutečné vyjednávání jako pravý profesionál a že jestli se ještě jednou bude starat nejdřív o pachatele a teprve pak o policistu, vykopnou její pěknou prdelku rovnou zpátky.

Při první části se zazubila, druhou ignorovala. Co se týkalo jejích povinností, měl velitel naprostou pravdu. Taktický zdravotník musí postupovat podle stanovených principů, kdy nejtěžší zranění má přednost. Když napřed zkontrolovala Boba, vstoupila na tenký led. Vzhledem k tomu, co pro ni práce u týmu znamenala, v jakékoli jiné situaci by nezaváhala.

Jenže její zásah pomohl týmu zvládnout Boba a Jazz už byl v tu chvíli nahoře, aby se s policistou Delaneyem podělil o dobré novinky. Navíc nebylo třeba, aby Delaney věděl, jak moc se o něj bála.

Díky relativně rychlému rozřešení dnešní akce zabralo hodnocení čas jen na dvě krabice koblih. Což bylo dostatečně krátké, aby se Maggie stihla dostat na pohotovostní oddělení dřív, než Delaneyho pošlou bůhví kam.

Místo toho ale prošla dveřmi Blymoreské nemocnice a přivítalo ji peklo. Tisk dorazil v plné síle, všichni policisté, co měli cestu kolem, se tísnili na chodbě a Bob, místo aby se zklidňoval, podle všeho vybuchoval jako Krakatoa. Nemluvě o přecpané čekárně.

Tentokrát ovšem Maggie zkontrolovala nejprve Delaneyho.

„Kup mi střevíčky a říkej mi Dorotko,“ zaslechla za sebou, když kontrolovala chorobopis, který visel na Seanových dveřích.

Ani se nenamáhala otočit. „Nikdy jsi Čaroděje ze země Oz neviděl a víš to.“

Vysoký dlouhonohý Afroameričan v lososovém lékařském úboru a s napomádovanými vlasy mávl rukou. „Vím. Jsem taková ostuda svého postavení.“

Maggie vzhlédla ke koňské tváři svého přítele a zasmála se. „No tak trochu trénuj. Tam venku je celá armáda novinářů. Jenom si představ, co bys udělal pro nemocnici, kdybys tam vylezl a párkrát zazpíval ‚My Way‘.“

Koniec ukážky