.

Poprvé vydáno v Londýně nakladatelstvím Hodder & Stoughton, pod názvem The Rabbi’s Daughter, v roce 2007.

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této knihy nesmí být reprodukována, uchovávána v rešeršních systémech nebo jakkoliv elektronicky, fotograficky či jinak přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele práv a nakladatele knihy.

© Reva Mannová, 2007

Translation © Sabina Čechová, 2009

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2009

ISBN 978–80–7217–627–4

.

Věnováno památce

dr. Alfreda Seymana (Geršona),

který mi dodal odvahu

napsat to tak, jak to je.

.

Jména a další detaily, podle kterých by se dala určit totožnost osob vystupujících v této knize, byly kvůli ochraně jejich soukromí změněny.

Některé události byly zestručněny, jiné rozvinuty nebo chronologicky přeskládány tak, aby vyjadřovaly mé vlastní vnímání jejich důležitosti a významu.

1

POKÁNÍ

Jak poznáte, že vaše pokání bylo úspěšné?

Ocitnete se v podobné situaci,

jako když jste v minulosti zhřešili,

ale nyní nezhřešíte.

Rambam, Hilchot tešuva, Pravidla pokání

Dívám se oknem knihovny, jak se zlaté paprsky odrážejí od bílých zdí Jeruzaléma, a toužím být venku a koupat se ve slunci. Chtěla bych zamířit na pláž u Tel Avivu, svléknout své pytlovité oblečení, natáhnout se na písek a odpočinout si od každodenní přísné praxe zpytování svědomí, modlitby a studia, které od nás vyžadují v semináři. Je spalující horko a já si představuji na své kůži chladivé vlny Středozemního moře, jak by spláchly pot, který se mi hromadí ve vlasech a stéká za krk. Ale vím, že opalování u moře patří k požitkům mého minulého života, bezstarostné světské existence, kterou jsem dobrovolně vyměnila za absolutní pravdy ultraortodoxní židovské doktríny. Teď musím přísně dodržovat zákony umírněnosti a neodhalovat své tělo na veřejnosti. Ale přestože se denně modlím a dodržuji micvot, pořád cítím touhu obléknout si džíny, nebo dokonce bikiny.

Bikiny, které jsem si přivezla s sebou, když jsem se stěhovala do Izraele, jsou teď zahrabané vzadu ve skříni, ale stejně by mi už asi byly malé. Přibrala jsem, jak do sebe cpu o každém šábesu kugel a talíře koláčů a sladkostí na všech těch zásnubních a svatebních hostinách, které se staly součástí mého nového života. Mé štíhlé tělo je teď obaleno tukovým polštářem, a když stojím nahá před zrcadlem, stěží se poznávám. Kdysi ploché břicho se vydouvá nad dříve štíhlýma nohama, které teď ve stehnech přetékají jedna do druhé, a vystouplé lícní kosti se skrývají pod boubelatými tvářemi. Můj vzhled se změnil. Za ty dva roky, co jsem se sem přestěhovala z Londýna, jsem se proměnila ze štíhlé atraktivní dívky ve staromódní matronu. Naštěstí jsou ta přebytečná kila dobře zamaskována pod náboženským stejnokrojem: dlouhou beztvarou sukní, košilí ke krku a s dlouhým rukávem a pod tlustými punčochami – tohle mám na sobě dokonce i v těchto srpnových vedrech. Vím, že v jídle hledám útěchu a náhradu za sex; žvýkání a polykání místo líbání a mazlení. Neustále cítím potřebu utěšovat se jídlem, dokonce i zakázanými potravinami, jako je šťavnaté růžové humří maso, po kterém pořád toužím.

Můj pohled zabloudí ke vzdálené stěně knihovny, podél polic, kde je uloženo Pět knih Mojžíšových, Proroci, Talmud, Midraš a další učené texty, až k místu, kde sedí paní Hillmanová, můj idol, vzor zbožné židovské ženy, a čte Zohar. My dívky z ješivy Světlo Sionu jí přezdíváme „Hilly“, je vdaná a v předem dohodnutém manželství má čtrnáct dětí; nezabývá se zevnějškem, nikdy si nevšimne kukuřičných lupínků, které se jí přilepily k vlasům, nebo vzájemně neladících kusů oblečení a věnuje svůj život výuce Tóry. Je v ní něco éterického, zdá se odpoutaná od materiálního bytí. Představuji si, že žije ve světě Jeciry nebo Malchut, v těch vyšších světech, o kterých nás učí. Mezi dívkami se říká, že je lamedvavnik, jedna ze šestatřiceti spravedlivých, jejichž zásluhou existuje svět. Chci být stejná jako ona a stát se zbožnou židovskou ženou, ale pochybuji, že kdy budu dostatečně duchovně na výši, abych viděla za vnější zdání do království, kde záleží jen na kráse duše.

Hilly vypadá pokojně, otáčí soustředěně stránky svaté knihy. Při pohledu na ni zapomínám na úporné letní vedro a na svou touhu po zakázaném a povzbudí mě to k návratu ke studiu. Vezmu těžký text ležící přede mnou, Rambamova Pravidla pokání, a pečlivě čtu rady tohoto středověkého filozofa, protože tady, ve Světle Sionu, činím pokání.

Rambam nabádá kajícníky, aby přešli do druhého extrému, a tímto způsobem našli rovnováhu. Dává za příklad chamtivého muže, který se má kát tak, že bude štědře přispívat na charitu. Až ovládne svou slabost, může se vrátit na zlatou střední cestu.

Čím víc čtu, tím víc cítím, že Rambamovo pojednání bylo napsáno speciálně pro mě, Revu Mannovou, která si odpykává množství hříchů, touží změnit minulý způsob života a chce žít podle židovských zákonů. Od Hilly jsem se dozvěděla, že jakmile se zbavím svých slabostí, Bůh mě postaví do podobné situace, jako byla ta, v níž jsem v minulosti zhřešila. Když projdu zkouškou a nepodlehnu pokušení, zvítězím nad svými špatnými vlastnostmi.

Už je to devět měsíců, co žiji v celibátu, a jsem rozhodnutá, že až se příště oddám nějakému muži, bude to o svatební noci s mým manželem, dá-li Bůh, znalcem Tóry. Ale dnes, přestože se snažím soustředit na studium, stránky se mi rozmazávají před očima a v hlavě mi víří minulost. Má touha po doušku svobody mi přinesla vzpomínku na Chrise, mého londýnského přítele, a vidím před sebou jeho vysokou postavu s dlouhýma rukama a nohama, s prsty pianisty,modrýma očima, úzkými růžovými rty a s neholenými tvářemi zarostlými týdenním strništěm. Je prostovlasý a na sobě má rybářský svetr koupený na dovolené v Irsku. V ruce nese svou dírkovou kameru, do které proniká světlo pod určitým úhlem, a tím je dosaženo zkreslujícího efektu. Často ji používal, když mě fotografoval nahou, aby mohl zvětšit moje prsa a zadek a pohrávat si s tvary mého těla.

Potřesu hlavou, abych se těch obrazů zbavila a vrátila se zpátky do přítomnosti. Rozhlížím se po ostatních dívkách, všechny jsou ponořené do práce. Naše společná touha činit pokání nás váže dohromady, i když jsme prošly různými životními cestami a máme máloco společného. Je tady Dvojre, moje spolužačka, křtěná Jane, narozená ve velšské katolické rodině. Vyprávěla mi, jak ji přitahovaly příběhy Starého zákona, a tvrdí, že slyšela, jak k ní promlouvají Mojžíš, Abrahám a Izák. V závěrečné fázi svého obrácení na judaismus se ponořila do vody v mikve a vynořila se znovuzrozená jako židovka. Pak prohlásila, že její nové jméno je Dvojre – jako ta prorokyně. Je zasnoubená s Yonatanem, také konvertitou a následovníkem chasidské sekty Toldes Aharon. Jakmile se vdá, ostříhá si své dlouhé světlé kadeře, nasadí si paruku a na ni malý kulatý klobouček, aby si nikdo nespletl tu umělou kštici s jejími vlastními vlasy.

Přestože sleduji podobný cíl, jsem jiná než ona a ostatní dívky ze světských rodin, které se na cestě po Středním východě setkaly u Zdi nářků se studentem ješivy, jenž jim o šabatu nabídl jídlo zdarma nebo je pozval na přednášku o důkazech Boží existence – a ony se nadchly pro tu vzrušující směs lásky a esoterického učení a skončily tady jako studentky. Já jsem dcera ortodoxního rabína a vnučka rabína, který byl vrchním rabínem Izraele. Tento náboženský svět důvěrně znám. Já už vím, že košer jsou jen zvířata, která přežvykují a mají zcela rozdělená kopyta, a proto je vepřové zakázáno. Vím, že židé smějí jíst jen ty ryby, které mají ploutve i šupiny. Umím číst hebrejštinu a zpaměti odříkávat modlitby. Ale také zjišťuji, že v tomto světě je toho daleko víc, než jsem si dosud uvědomovala. Určitě jsem si nikdy neuměla představit intenzitu spirituálního usilování o dosažení svatosti nebo do jaké míry se člověk musí vyhýbat modernímu myšlení a kultuře, aby to jeho mysl neodvádělo od zbožnosti. Vždycky jsem si myslela, že přístup mého otce, který spojoval světský život s náboženským a integroval soudobé pojmy do starých zvyklostí, byl tou správnou židovskou cestou. Ale tady v ješivě je tento druh syntézy odsuzován, jelikož zastánci ultraortodoxního židovství věří, že jakékoli vnější vlivy znečistí jejich pečlivě ohraničený a chráněný svět.

Přestože většina dívek, které tady studují, má už něco za sebou, nechtěla bych, aby věděly o vzpomínkách na Chrise, které mě najednou zaplavily. Nikdy jsem jim neřekla, že jsem měla nežidovského přítele, že jsem ho potkala v zákulisním baru koncertního sálu Hammersmith Odeon, když tam fotografoval pro časopis Melody Maker. Proklouzla jsem tehdy do baru s fanynkou, která měla přístup do zákulisí. A zcela určitě bych nikdy neprozradila, že mě Chris toho večera sbalil a že pak nasypal na zrcátko lajny krystalického kokainu, nabídl mně a já jsem vdechla každou nosní dírkou jednu, stáhla jsem ho z barové stoličky a odvedla ho na dámské záchodky, kde mi to udělal zezadu. Při té vzpomínce se otřesu a vydechnu úlevou, že jsem našla toto útočiště čistoty, kde se oprostím od minulosti.

Můj otec často kázal o nebezpečí smíšených sňatků. Říkával, že někdy stačí drobná rozmíška, aby z milencových křesťanských rtů vyklouzla slova „špinavá židovko“. Ale já jsem věděla, že bych si nikdy nemohla vzít za muže člena otcovy komunity, nějakého tupého londýnského židovského chlapce, který pracuje ve firmě svého tatíčka a fénuje si vlasy. Chris byl nezávislý a přemýšlivý a já jsem si byla jistá, že by se mým rodičům líbil, jen kdyby byl žid. Ale když zjistili, že chodím s křesťanem, nevyhlásili žádné ultimátum ani neprosili, abych to s ním skončila. Místo toho mě vyhodili z domu a vyhrožovali, že za mě budou držet šivu, týden největšího smutku za zemřelé, jako bych skutečně zemřela. Nikdy jsem nevěřila, že by mě opravdu vyhnali, bez ohledu na závažnost mých prohřešků. Ale té noci, kdy mi sdělili, že mám čtyřiadvacet hodin na to, abych si sbalila věci, odešla a už se nevracela, můj otec kolem sebe vztyčil neproniknutelnou ledovou stěnu. Nebylo možné se k němu dostat. Cítila jsem se úplně opuštěná a bála jsem se, že pro své rodiče budu opravdu navždycky mrtvá.

V té době moji rodiče určitě nejvíc ze všeho toužili po tom, aby se mě zbavili, protože už měli oba dost trápení, které kvůli mně prožívali: sexuální promiskuita, problémy se zákonem, narkomanie. Protrpěli si mou nezodpovědnost v době, kdy jsem zežloutla jako kanárek po nákaze žloutenkou B, chytila jsem ji při pohlavním styku s feťákem, jenž si do žíly stříkl víno. Sehnali mi potřebnou lékařskou pomoc, dva měsíce o mě pečovali a pak mě poslali do kibucu v Izraeli, abych se zotavila. Jen o pár měsíců později – pořád ještě v Izraeli – jsem je znovu volala na pomoc, když byl můj přítel Itai zadržen s deseti kilogramy hašiše a svedl vinu na mě, protože se bál armádního vězení. Tehdy mi rodiče také pomohli, sehnali právníky a peníze na zaplacení pokut. Ale když jsem si po návratu do Londýna začala s Chrisem, překročila jsem hranici a zdálo se, že není cesty zpátky. Udělala jsem něco nevyslovitelného. Chodila jsem s gojem. Teprve teď, když si uvědomuji důležitost budování židovského domova v duchu tóry, chápu, proč byl můj vztah s Chrisem pro otce tak nepřípustný. Ale tehdy jsem měla pocit, že jsem potkala skutečnou lásku a nedokázala jsem se jí vzdát.

Té osudné noci, když pro mě Chris přišel, aby mi pomohl odnést tašky s mými věcmi dolů do auta, narazili jsme na mé rodiče. Prchali z bytu, aby nemuseli být svědky mého odchodu. Ve své naivitě a navzdory mým radám se Chris pokusil s otcem promluvit.

„Mohl bych vám říct jen pár slov, pane?“ zeptal se nevinně.

Můj otec si rukou zastínil tvář, aby se vyhnul pohledu na nežida, který miluje jeho dceru, vzal matku pod paží a zrychlil krok. Bylo pro něj nemyslitelné přijmout skutečnost, že jeho dcera je s nežidem. V jeho představách židé vstupovali do manželství jen se židy.

Nikdy jsem si nemyslela, že se s Chrisem vezmeme. Vždycky jsem ve skrytu duše věděla, že tomu vztahu něco chybí. Přesto byly první měsíce našeho společného života blažené. Byla to moje první opravdová známost. Navzdory tomu, v jak pochybných kulisách proběhlo naše první setkání, v ostrém světle zákulisních záchodků s odpadkovým košem přetékajícím vložkami a zakrvácenými tampony, se záchodovou mísou umazanou exkrementy, ve špinavém prostředí, které jen zvyšovalo naše sexuální nutkání a moje vzrušení, nezůstal náš vztah jen na fyzické úrovni, ale rozvinul se a obsáhl mnohem víc. Mohla jsem s Chrisem mluvit a cítila jsem, že mi rozumí. Byl mým přítelem a důvěrníkem. Neodsuzoval mě za mou minulost, ale viděl moje dobré stránky a chtěl mi pomoct na sobě pracovat. Vzdělával mě a seznámil mě s uměním a literaturou. Chodila jsem s ním do galerií a muzeí. Naše nejoblíbenější byly galerie Photographer´s Gallery v Soho a Tate, kde jsem se zamilovala do fotografií a olejů Davida Hockneyho. Předtím jsem se nikdy nedostala moc daleko od otcovy synagogy v centru Londýna a teď mě Chris bral o víkendech na průzkum anglického venkova. Chodili jsme pahorkatinami a údolími a pak jsme se většinou zastavili v místní hospodě na venkovský oběd. Chris mě naučil vařit. Začali jsme s jednoduchými jídly, třeba květák se sýrovou omáčkou, a i když se mi podařilo omáčku připálit, nevzdal se a pokračoval s mým kulinářským vzděláváním, dokud jsem nezvládla i pečené maso a jablečný koláč. Chris byl můj spasitel, můj mesiáš. Pod jeho ochrannými křídly jsem se dostala z příležitostného braní drog. Jasně že si někdy ubalil cigaretu marihuany nebo si šňupl kokain, ale jen výjimečně. Závislost na drogách měl za sebou.

Byl to Chris, komu jsem svěřila své nejniternější tajemství: chtěla jsem studovat na porodní asistentku. Ode dne, kdy jsem úplně pochopila, že moje sestra Michelle je retardovaná následkem poškození mozku, k němuž došlo při porodu, jsem se chtěla stát porodní asistentkou. Chris mě povzbuzoval, abych šla za svými sny, a zdálo se, že chápe, jak je pro mě důležité najít nějaký konstruktivní způsob, jakým bych mohla zareagovat na to, co se mé sestře při narození stalo. Věděl, že chci být přítomná u porodu – přímo tam, kde nedostatečný přísun kyslíku do mozku u Michelle způsobil, že trpí epilepsií, zajíkavostí a rozumově zůstala na úrovni dítěte –, protože jsem měla pocit, že kdybych mohla pomáhat, aby se jiné děti narodily zdravé, nějak by to postupně zahojilo i moje rány. Ale Chrisovo soucítění se mnou se nevztahovalo na mé rodiče. Připadali mu malí a bigotní. A mně v té době samozřejmě také. Tolik jsem potřebovala lásku a pozornost, že jsem nebyla schopna posoudit, jak hluboce je narození Michelle zasáhlo. Teprve později jsem získala dostatečný odstup, abych dokázala pochopit, jak to změnilo ženu, do níž se můj otec zamiloval – univerzitní stipendistku, učitelku živých jazyků, silnou a průbojnou ženu –, v tu třesoucí se hromádku, jež potřebovala povzbuzující prostředky, aby nějak přežila den, a sedativa, aby mohla v noci spát. A postupně jsem našla i soucit pro svého otce, jeho hypochondrii, úzkost a neustálou potřebu matčiny pozornosti. Ale jako dítě jsem věděla jen to, že moji rodiče jsou ztraceni ve svém vlastním světě natolik, že na mě nikdy nemají čas.

Nejdřív byl nezávislý život mimo domov osvobozující. Už jsem se nemusela zodpovídat otci a lhát, kam jdu a kde jsem byla. Mohla jsem přicházet a odcházet, jak se mi zachtělo. Mohla jsem chodit nahá po bytě, pouštět si nahlas stereo, plakat, smát se nebo křičet – nic z toho nebylo v otcově domě povoleno, tam jsem se musela vždycky chovat slušně a vypadat upraveně, abych mohla vítat neustálý proud návštěvníků, kteří si k otci přicházeli pro radu. Bylo skvělé neslyšet už tu nekončící kakofonii domovního zvonku i telefonu a neobávat se stresu, který s sebou přinášelo každé zazvonění a ustavičné přerušování každého našeho rozhovoru.

Milovala jsem svoji novou svobodu. Ale zároveň na mém šťastném období života s Chrisem ležel stín smutku z mé exkomunikace z domova. To ve mně probouzelo ten nejhlubší strach. Od doby, kdy jsem byla malá holčička a Michelle odvezli pryč, jsem se obávala, že se mi stane něco podobného. Michelle byla má nejlepší kamarádka a společnice při hrách, a když ji rodiče odvezli do ústavu pro postižené na míle daleko od Londýna, úplně mě to zdrtilo. Ale matka mě ujišťovala, že bez retardovaného sourozence bude můj život lepší. „Děláme to pro tvé dobro, Revo,“ řekla a ta věta mě pronásledovala celé roky. A teď poslali pryč i mě – a můj strach z toho, že budu opuštěná, se zhmotnil. Měla jsem pocit, jako bych byla odříznutá od svých kořenů. Byla jsem vykořeněná, vznášela jsem se vesmírem bez ukotvení. Nikam jsem nepatřila. Jak se obejdu bez pomoci rodičů? V noci jsem se budila zalitá potem. Moje imunita slábla, pořád mi teklo z nosu a měla jsem pocit, že jsem nemocná. Cítila jsem velkou prázdnotu, ale nepokusila jsem se s rodiči spojit. Věděla jsem, že jsem je přivedla do těžké situace a způsobila jim ostudu před celou židovskou obcí, a byla jsem si jistá, že mě navždy vymazali za svého srdce. Jediné spojení jsem s nimi měla prostřednictvím Fredy, nežidovské sociální pracovnice, která rodičům radila, pokud šlo o Michelle. Freda se s naší rodinou sblížila a pomohla mi najít byt v Battersea, kam jsme se s Chrisem nastěhovali, když vypršel nájem jeho garsonky.

Chrisovi rodiče byli milí a přijali mě do rodiny, ale navzdory jejich úsilí jsem se cítila jako outsider. Když seděli v neděli u stolu a krájeli si tenké plátky rostbífu, které pak zvolna a po malých porcích jedli s yorkshirským pudinkem, toužebně jsem vzpomínala na bohatá šábesová jídla, jež připravovala moje matka: pečená kuřata a opékané brambory, kterými jsme se pokaždé nacpali tak, že jsme nedokázali vstát od stolu. Nemohla jsem přispět k nadšeným hovorům Chrisovy matky o zahradničení, přihnojování jahodových záhonů a prořezávání růžových keřů. Moje jediné zahradnické vzdělání pramenilo z toho, že jsem poslouchala, jak matka objednává květinovou výzdobu, nebo že jsem četla návody na péči o orchideje, které dostávala od členů otcovy kongregace na Nový rok. Když se mnou Chrisovi rodiče mluvili o církevních akcích a čajích u vikáře, budilo to ve mně touhu vidět otce v jeho sametové kipě a kněžském rouchu, které nosil v pátek večer na bohoslužby do synagogy. Dával mi při obřadu ruce na hlavu a žehnal mi, abych byla jako Sára, Rivka a Ráchel. Chyběly mi židovské písně, které otec zpíval u stolu, a operní melodie chazanut, ty si často zpíval ve vaně. Moje duše hladověla. Byla jsem nešťastná, odtržená od svých nejbližších i od tóry, která ve mně byla zakořeněná – právě od toho souboru pravidel, která jsem zavrhovala a jimž jsem se vysmívala. Přerušené spojení s rodiči způsobilo, že mě zahaloval oblak melancholie, a vypadalo to, že se nikdy nerozplyne.

I když jsme s Chrisem začali sami podnikat, kupovat na aukcích starožitné fotoaparáty a daguerrotypy a prodávat je v sobotu ráno na trhu v Bell Street, nemohla jsem nevidět členy otcovy kongregace, oblečené v elegantních pláštích a se sametovými klobouky na hlavách, jak míří přilehlou ulicí Edgware Road do synagogy na sváteční bohoslužby. Přestože jsem se bohoslužeb v synagoze vždycky děsila, nesnášela jsem načančané šaty, které mě matka nutila nosit, a trpěla jsem tím, že se musím chovat vzorně, abych mohla být ostatním příkladem, toužila jsem po domově. Chtělo se mi zakřičet na kolemjdoucí „Počkejte na mě!“, ale pak jsem se podívala sama na sebe, v ruce šunkový sendvič, a uvědomila jsem si, jak daleko od domova jsem zbloudila. Cítila jsem to, co už tolik židů přede mnou: osamělost vyhnanství. Ale já jsem se vyhnala sama. Teď se pokouším navrátit zpět.

Hodina samostatného studia se chýlí ke konci. Dívky pomalu zavírají knihy a vracejí je zpátky na police, ale já zůstávám sedět ponořená do vzpomínek a přemýšlím o tom, jak tajuplné jsou Boží cesty. Uvědomuji si, že jedině Bůh mohl spustit ten řetěz událostí, které mě nakonec přivedly sem. Moje spása přišla v podobě obálky, která jednoho rána ležela na rohožce našeho bytu v Battersea. Byla adresována na jméno rabi Mendel Mann, na mého otce. Nejprve jsem byla zmatená a nechápala jsem, jak se tam ocitla, ale když jsem ji otevřela a našla tam dopis od stavební společnosti Halifax, uvědomila jsem si, že byt, který nám Freda našla, vlastně koupil můj otec a my neplatíme nájem, ale hypotéku. Otec mě ze své paměti nevymazal, ale pořád na mě myslel, dělal si o mě starosti a opatřil mi střechu nad hlavou. Přestože mě nekontaktoval přímo, měl na mě spojení prostřednictvím finančních transakcí kvůli placení nájmu. Věděl, kde jsem, a staral se, abych byla v bezpečí. Měla jsem z tohoto obratu úžasnou radost a cítila jsem, jak mě obklopuje jeho něžná láska. Nikdy jsem nebyla šťastnější než ve chvíli, kdy jsem vrazila do ložnice s dopisem v ruce.

„On nám to koupil!“ volala jsem nadšeně a podávala dopis Chrisovi.

Chvíli trvalo, než mu ta zpráva došla. Nejdřív nic neříkal, pak dopis zmačkal do kuličky a hodil ho po mně. „Nezůstanu tady. Nebudu žít v domě někoho, kdo je moc povýšený nad to, aby uznal, že existuju. Jdu pryč. Mizím. Podívej se na sebe, jak jsi najednou šťastná. Jak mu můžeš dovolit, aby s tebou tak manipuloval, Revo? Po všech těch měsících trápení.“

„Je to můj otec a mám ho ráda.“

„V tom případě myslím, že je načase, aby ses vrátila domů.“

Nebylo snadné rozejít se s mužem, s nímž jsem rok sdílela postel i společný život. Ale Chris si hned začal balit a brzy byl připravený k odchodu. Když jsem viděla jeho záda v zelené bundě a zaslechla jsem zaklapnutí dveří, zmocnil se mě pocit naprostého osamění. Žila jsem v nežidovské dělnické čtvrti na té straně řeky, která nebyla „šik“, daleko od centra Londýna, kde žili moji rodiče a všichni ostatní kamarádi, a jediná věc, která mě v Battersea držela, byl můj vztah s Chrisem. Teď už mě tady nic nezajímalo a věděla jsem, že musím odejít.

Přestože jsem mohla okamžitě obnovit vztah s rodinou, věděla jsem také, že se k nim vrátit nemůžu. Nechtěla jsem být svázaná náboženskými příkazy otcovy domácnosti. Nechtěla jsem se vrátit na místo, kde jejich neustálé předtuchy neštěstí permanentně zastiňovaly všechno ostatní. Netušila jsem, co dělat nebo kam jít, volala jsem o pomoc a nešťastně jsem plakala. Přestože jsem byla dcerou rabína, nikdy jsem o Bohu moc nepřemýšlela. Otázka Jeho existence nehrála v mém životě velkou roli. A přesto jsem Ho pocítila, a to skrze svého dědečka, vrchního rabína Izraele, který se při našich každoročních návštěvách Jeruzaléma modlil pokorně skloněný a ve skutečném spojení s Bohem, a zvuk jeho modlitby se nesl pokojem a uklidňoval mě.

Pamatuji si, že právě tam, během svátku Chanuka, jsem poprvé pocítila Boží přítomnost. Bylo mi šestnáct a dědeček zapaloval velikánskou menoru u Západní zdi a nad svíčkami odříkával požehnání stovkám přítomných. Byla jsem na straně určené ženám, snažila jsem se davem protlačit blíž a přitom jsem se omlouvala: „Je to můj dědeček, pusťte mě prosím.“ Když jsem se dostala dopředu, uviděla jsem ho stát na pódiu; právě naslouchal odezvě ve shromáždění, které na jeho žehnání odpovídalo „Amen“. Zachytila jsem dědečkův pohled a on se na mě zářivě, láskyplně usmál.

Věřím, že toho dne v Battersea mi to zařídil dědeček. Otevřel mně cestu k mému stvořiteli. A Bůh mi musel odpovědět, protože právě tehdy jsem se rozhodla požádat rodiče, aby mi pomohli odjet do Izraele studovat na porodní asistentku.

Navštívit rodiče po roce odloučení nebylo jednoduché. Mlčení, které mezi námi panovalo od doby, kdy jsem odešla s Chrisem, bylo jako barometr, jenž ukazoval, jak komplikované byly naše vztahy. Vrátit se do jejich bytu znamenalo znovu pocítit hlubokou osamělost. Vnímala jsem ji tam vždycky, ten pocit, že pořád měli příliš mnoho práce a zájmů, které se mě netýkaly, než aby mi mohli dát lásku a pozornost, po níž jsem toužila. Když jsem žila s rodiči, připadalo mně, jako bych zapadla do skuliny mezi jejich soukromým a společenským životem. Ale návštěva dopadla dobře. Když jsem nadhodila, že bych se odstěhovala do Izraele, rodiče byli nadšení; přislíbili mi finanční podporu a dali své požehnání. Byli rádi, že mi mohou zajistit nový začátek na místě, kde pravděpodobně potkám jen židovské muže, a ulevilo se jim, že jsem konečně našla svou cestu. A myslím, že také přivítali fakt, že se od nich vzdálím.

Díky mnoha návštěvám ještě za života mého dědečka byl pro mě Izrael vždycky druhým domovem. Dědeček žil v Jeruzalémě naproti Velké synagoze a Hechal Šlomo, na ulici lemované stromy ve čtvrti Rechavia, kde bydleli hlavně jekim, němečtí uprchlíci. Miloval Izrael a vštípil tuto lásku i mně. Nikde jinde se necítím tak doma jako tam.

I v době, kdy jsem nebyla věřící, jsem vždycky cítila, že Izrael je místo, kde mám žít. Pobyt tam je tak odlišný od života v Anglii, kde jako členové menšiny musíme své zvyky přizpůsobovat zvyklostem těch, kteří nás obklopují, bez ohledu na to, že mohou být v naprostém protikladu. A tak si třeba můj otec vždycky sundával klobouk, když šel do školy na třídní schůzky, třebaže židovský muž má mít hlavu stále zakrytou. V Izraeli platí naše společenská pravidla. Potěší mě, že řidič taxíku v Jeruzalémě mně při výstupu z auta přeje v pátek odpoledne Šabat Šalom, že muži na cestě do šul mají na sobě modlitební šál talit a že si v jakémkoli obchodě můžu koupit chléb chala i květiny, které potřebuji na šabat.

Pořád myslím na Chrise a odkládám posvátnou knihu. Potřebuji si dát přestávku a odejít odsud. Možná právě zažívám odpadnutí od milosti. Rabi Rabinowitz, děkan v semináři, mě varoval, že by se něco takového mohlo stát. „Vědomí Boha je takové povahy, že si je nemůžeš udržet na dlouho. Přijde a odejde. Zahlédneš záblesk, pak světlo překryje mlha a musíš tvrdě pracovat, než je znovu uvidíš. To je skutečná zkouška, vzývat Boha, i když necítíš jeho přítomnost a bloudíš v temnotách.“ Přesně tak zněla jeho slova.

Začíná se mě zmocňovat malátnost a musím bojovat sama se sebou, abych plnila micvot. Dnes, kdy slunce září a mě to láká ven, mi ošklivé prostředí ješivy způsobuje fyzickou nevolnost. Podlahy by se měly zamést. Rozviklané stoly se rozpadají. Ze stropu visí pavučiny. Dokonce mě znechucuje i chaotické oblečení paní Hillmanové, které mi obvykle připadá roztomilé. Moje mysl mě zrazuje a místo vstřebávání materiálů o opravdovém pokání, vědomostí, po kterých jsem toužila, abych se mohla napravit, dokážu myslet jen na sex a drogy. Vím, kde je sehnat, dokonce i tady v Izraeli. Nepodlehnu tomu nutkání, ale přesto něco potřebuji.

Nepříjemné zvonění veřejného telefonu venku na chodbě mi přetrhne myšlenky. Dvojre, moje spolužačka, jde zvednout sluchátko.

„Revo!“ volá na mě z haly. „Telefon.“

Kdo mi může volat? Přemýšlím a táhnu své těžké tělo ke dveřím.

„Haló?“

„Revo? Jsi to ty? Konečně jsem tě vystopoval. Docela fuška. Freda na tebe měla číslo. Tady Chris. Neříkej, že nepoznáš můj hlas?“

„Chrisi!“

„Ahoj, lásko. Hádej, co se stalo – poslali mě sem z novin, abych nafotil koncert Sinnead O´Connor. Musím říct, že je tady zatraceně vedro. Jsi překvapená?“

Jak se to mohlo stát? Přikrývám sluchátko rukou, snad můj rozhovor nikdo neslyší, a šeptám: „Chrisi, nemůžu tomu uvěřit.“

„Zdá se to jako včera, že? Tvůj hlas zní pořád stejně. Kdy tě můžu vidět? Mám s sebou dobrou trávu, propašoval jsem ji v tubě zubní pasty. Ubytovali mě v hotelu U Krále Davida. Zastav se za mnou, jen tak, kvůli starým časům.“

Uvědomuji si, že jde o projev božské intervence a že mě Bůh podrobuje zkoušce pokání podle Rambama, ale dokážu myslet jen na to, jak ráda bych si teď šlukla trávy a jak skvělé by bylo cítit Chrisovo štíhlé tělo.

„Něco se změnilo.“

„Někoho máš?“

„Ne. Nic takového. Jsem v ješivě, v semináři pro dívky. Studuji Tóru a …“

„Děláš si srandu, že?“

„Chrisi.“

„Řekni mi, že si děláš srandu.“ Chris se dal do smíchu. „Takže tatínkova holčička?“

„Ne, to …“

„A co tvoje studium na porodní asistentku?“

„To je na dlouhé vykládání.“

„No tak, miláčku. Dáme si jen šálek kávy a popovídáš mi o tom.“

Než jsem mohla odpovědět, z velké místnosti na konci chodby, kde trávíme čas mezi vyučováním, jsem zaslechla výkřiky: „Oj joj joj joj!“ Dívky se ženou kolem mě. Další šťastná dívka oznámila zasnoubení. Představím si připravené talíře plné lepkavých sladkostí, které mi určitě přidají další tukový polštář kolem pasu. Myslím na to, jak budeme zase tančit v kruhu a oslavovat budoucí nevěstu. Už vidím Dvojre, jak si stáhne oblečení v pase níž a zatančí nevěstě břišní tanec. Už slyším blahopřání a požehnání, kterými zahrneme tu šťastnou my, svobodné a opuštěné, a vím, že už to dál nesnesu.

„Dej mi hodinu,“ říkám.

„Tak se mi to líbí. Pokoj 613.“

Zavěsím a podívám se do chodby. Hilly stojí ve dveřích a kývá na dívky, aby šly dovnitř. Tváře jí planou radostí, když volá: „Kala, kala. Nevěsta, nevěsta! Pojďte všechny sem – Mazel tov! Mazel tov!“ Proplížím se kolem ní a doufám, že nepoužívá své duchovní síly ke čtení mých myšlenek.

Bella sedí, vznešeně jako královna, na umakartové židli zakryté tenoučkou bílou látkou; veselá dívka, která, jak se zdá, nebojuje se svým novým životem, ale s grácií vklouzla do ortodoxního světa. Baculaté dívky ji zvednou ze země a za zpěvu gratulací s ní pohupují nahoru a dolů. Přemýšlím o Chrisovi, souhlasila jsem, že se s ním setkám, ale ve skutečnosti chci být tou dívkou, která sedí na svatební židli, už si našla spřízněnou duši a staví si dům v Izraeli.

Ze všech stran se ozývají otázky na ženicha.

„Odkud je?“

Bella září a s úsměvem odpovídá: „Ze Scarsdale, z New Yorku.“

„Jak vypadá?“

„Vysoký, tmavovlasý a hezký.“

„Má nějaké povolání?“

„Studuje,“ říká Bella trochu samolibě, protože ulovila sólokapra.

Všechny ztichnou, aby slyšely odpověď na nejdůležitější otázku: „Kde studuje?“ Potřebujeme znát jméno jeho ješivy, abychom zjistily míru jeho svatosti.

Červenající se nevěsta hrdě oznamuje: „Ješiva Mir.“

Rozhostí se uctivé ticho, s respektem přikyvujeme a souhlasně bručíme: „Ješiva Mir – ta je nejlepší!“

Vím, že ulovit studenta této ješivy je výhra. Můj otec studoval na původní ješivě Mir, v Polsku, a slyšela jsem historky z jeho studentských dob: zoufalá chudoba, domácí, která opláchla kuře v hrnci vařící vody a říkala tomu polévka, bláto a zima. Přes to všechno studenti celé noci až do časného rána usilovně studovali. V Jeruzalémě se ješiva Mir chlubí studenty z dobrých rodin. Tito chlapci, rozpoznatelní podle špendlíku s perlovou hlavičkou zapíchnutého z boku na klobouku, jsou považováni za tu nejlepší partii. Snobismus zachází ještě dál, ale naštěstí tyhle dívky neví tolik, aby se ptaly, jestli Bellin snoubenec studuje v prvním patře nebo v přízemí, což studenty ještě jemněji rozlišuje a odděluje elitu od pouhých příživníků.

Oslavy končí, je čas, abych šla. Cestou ven míjím Hilly a doufám, že si myslí, že jdu dolů do jídelny na oběd. Jak odcházím chodbou pryč, vzduchem se stále nese zpěv a brebentění, letní vedro vrcholí a já spěchám halou k východu, rozrušená vyhlídkou na opětovné shledání se svou starou láskou.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

1. POKÁNÍ