Titul

Zdeněk Pošíval

Zakázané doteky

(ukážka)

NAKLADATELSTVÍ EPOCHA

Copyright

Copyright © Zdeněk Pošíval, 2012 (2012)

Poetry © Eva Mišíková, 2012 (2012)

Cover and layout © Josef Kroupa, 2012 (2012)

Published by Nakladatelství Epocha s. r. o., 2012

ISBN 978-80-7425-845-9 (e-pub)

ISBN 978-80-7425-846-6 (mobi)

Preambule

Veškerá podobnost postav

s kdysi žijícími osobami

je úmyslná.

Mnozí aktéři románu opravdu žili

a mají v díle svá pravá jména.

Postavy se jmény vymyšlenými jsou ty,

za něž by potomci mohli pociťovat stud

nebo neoprávněnou pýchu.

Místa děje

odpovídají skutečnosti.

Příběh je ovšem fikce.

Tuto knihu věnuji památce

pana Vladimíra Kosa,

jenž mě jako bratr

provázel životem.

Obsah

Titul

Copyright

Preambule

Obsah

Kapitola první

Truhlice

Kapitola druhá

Žatva

Kapitola třetí

Vyznání

Kapitola čtvrtá

Cesty

Kapitola pátá

Kurýři

Kapitola šestá

Tolary

Kapitola sedmá

Doteky zla

Kapitola osmá

Poslední sonet

Kapitola devátá

Účtování

Poděkování namísto doslovu

Tiráž

Kapitola první

Truhlice

„Ty už se nechceš ani pomazlit, Jožíku?“

Pocítil jsem, jak rudnu. Tušení, že Anežka má cosi na srdci, se mi potvrdilo. Někdy už od Hromnic se na mne občas zahleděla, jako by bylo čehosi zapotřebí, pokaždé však odvrátila hlavu, jako by si to rozmyslela, jenomže teď se to náhle vyjevilo v nečekané a nezvykle troufalé otázce. Smysl otázky byl jasný, avšak vyslovení naprosto neslýchané. Seděli jsme se ženou v sednici u stolu sami, ostatní se před chvílí zvedli za prací; mne trápil ještě hlad, hotovil jsem se ukrojit si krajíc z čerstvě upečeného bochníku, a v tu chvíli mě zaskočila. A než se mi podařilo najít nějakou kloudnou a pádnou odpověď, že takové řeči se do úst spořádané manželky nehodí, vstala a spěchala do kouta své černé kuchyně.

„Vím, že se takové řeči nehodí,“ dodala sama v chůzi s tváří zrudlou rozpaky, „ale bojím se, nezmocnila-li se tě nějaká choroba. A ty mlčíš. Jindy bys vyletěl a začal řvát… Bože, Jožíku, ty opravdu mlčíš… Ptám se tě, poněvadž mě tíží starost, nikoliv nemravné choutky.“

Namísto odpovědi jsem tak nějak zabručel. „Na našem milování nebylo přece nic nemravného.“

„Farář o tom mluví jako o nemravnosti,“ opáčila už z přítmí od plotny.

„Faráře za taková slova platí diecéze a ofěrou i jeho farníci,“ hudroval jsem, snad abych odvrátil řeč.

Nedala se. „A víš proč?“

„Aby zabránil dychtivým hochům a pannám ztrácet neposkvrněnost před svatbou.“

Rozesmála se jako mladice. „Zapomněls?“

„A nač?“

„Jak jsi mě povalil do mechu už drahně pár neděl před veselkou.“

„Byli jsme mladí…“

„I jdi! Ani šedý vlas ti nezabránil, Jožíčku, abys mě muchloval pod peřinou,“ hihňala se, vyšla z kuchyně a v ruce držela konvici, z níž se kouřilo. „Uvařila jsem ti lektvar, musíš ho vypít horkej.“

„Co je to za dryák?“

„Odvar z brusnice, trochu bezového květu a…“ Uhnula pohledem.

„Cos nedořekla?“

„Ale nic.“

„Ty klameš, Anežko! Cos dala do lektvaru? Zase spoustu česneku?“

„I kdepak, ten ti přece páchne.“

„Tak co?“

„Trochu takovýho kořene…“

„Jakého kořenu?“

„Říká se mu ženšen.“

Polekal jsem se. „Co je to za potvoru? Není to něco jako mandragora?“

„I kdež! Po mandragoře bys leda tak usnul…“

„A kde by se to vzalo v Čechách?“

„Koupila jsem to…“

„Od koho?“

„Od jedný…“

Věděl jsem, že svou kořenářku neprozradí a dál jsem se raději nevyptával, protože mnohé takové báby i jejich kunčofti často končívají na ohnivé hranici. „Kolik jsi jí zaplatila?“

„Nechtěla peníze… Chtěla husu, slepici…“ Nedořekla.

„To je všechno?“

„Ne, ještě králíka…“

„A dál?“

Pokrčila rameny. „Uzenou šunku, ale to už je opravdu všechno.“

Nevěřil jsem vlastním uším. „Anežko,“ zvolal jsem, „tohle jsi zaplatila za kousek kořenu? Vždyť ani nevíš, je-li k něčemu.“

„Ale vím.“

„K čemu je tedy?“

„Udělá ti dobře.“

V tu chvíli jsem nevěděl, mám-li se vztekat nebo dojímat. Ženu jako by posedla náhle a nečekaně obava o mou plodnost. Nemusela mě povzbuzovat k pozornosti vůči své osobě, pořád se mi líbí i navzdory veškerému plynutí času. Poprsí měla vábné a plné, jako by ani neodkojila děti, její pokožka byla stále hedvábná a to zcela všude, což nesmírně lahodí mé dlani, byť jsem ji dosud neviděl zcela obnaženou. Nedovolila mi totiž zhlédnout svou nahotu, pokud se ovšem v létě zrovna nekoupeme za noci v rybníku a úplněk ve svém šedivě studeném světle dovolí na ni spoře nahlédnout. Jediné, co věnovala doteku mých očí, bylo pohlížení na překrásné dlouhé vlasy, barvou ne nepodobné zralému lnu, když si večer před spaním sundávala z hlavy čepec, aby se rozčesala. „Věř, je mi pořád docela dobře, Anežko,“ přesvědčoval jsem ji, „jenom že neblázním jako zamlada a začínám se s tím zvolna smiřovat.“

„Tak starý nejsme.“

„Jeden by si pomyslel, že toužíš po dalším dítěti,“ řekl jsem.

Rozesmála se. „I ne, na povyražení s děcky nám už stačí houf vnoučat.“

A měli jsme jich opravdu požehnaně…

Čtyři dcery se již provdaly: nejstarší do statku v Radňově, ve vsi na kopci, vzdálené od nás necelou půlhodinku chůze. Druhá dcera si vzala kantora ve městě. Třetí se s laskavým svolením našeho panstva v Pelhřimově vdala do Lince za hodného kováře. A ta nejmladší je ženou sedláře v Rychnově a zrovna je samodruhá. Máme šest vnoučat a to sedmé je právě na cestě, alespoň o čem vím já.

Starší syn Jaromír žije s námi; už před rokem převzal ode mne starost o celé naše hospodářství včetně šlejfírny[1] poháněné vodním kolem, která je nástavbou našeho stavení a chodí se tam z hráze. Je svobodný, ale po večerech brousí za dcerkou šafáře z nedalekého poplužního dvora zvaného Rájov, patřícího ke statkům a zboží biskupa.

Nejmladší syn Jindřich chodí ozbrojený vartovat rybníky, zatím v mém doprovodu, aby se zaučil ostražitosti řemesla rybničního hajného. Střílí docela slušně z kuše, mušketu i pistoli umí naládovat prachem a olovem než bys řekl švec; šišku na smrku trefí dobře na dvacet kroků, jen ve fechtuňku s mečem má pořád co dohánět, aby se mi vyrovnal.

„Pantatínku, pojďte na hráz!“ ozvalo se ze dveří.

Anežčino vábení naštěstí přerušil mladší syn, ale v tuto chvíli, když je po všem, musím přiznat, že bych raději unesl to její ženské tlachání o tělesném obcování než synkovu zprávu s tím, co z ní všechno vzešlo a co zrovna v této chvíli sepisuju pro hac vice et pro futuro[2], poněvadž to pokaždé ode mě chtějí páni radní v královském městě Pelhřimově.

„Nemáš hlad, Jindříšku?“ zeptala se Anežka z kuchyně, ale hned zmlkla, když spatřila mladíkovu rozrůzněnou tvář. „Co se stalo?“

„Pantatínku, prosím vás, pojďte na hráz!“ opakoval Jindřich.

„Děje se něco?“

„Nevím,“ odvětil syn, „ale měl byste to vidět.“

„Co bych měl vidět?“

„Truhlu, či co to je…“

„Jakou truhlu?“

„Těžko říct, je pod hladinou.“

Z chalupy jsem musel vyšlapat pár schodů, abych se dostal na břeh. Naše stavení leží vlastně pod úrovní hladiny rybníka, je ovšem částečně přilepené k té druhé, suché straně valu, jímž je tvořena hráz. Chalupa byla postavená na samotě jako hájenka u jednoho z řady panských rybníků, zvaného Podlesník; zakoupil jsem ji před mnoha lety z podílu dědictví po zemanovi z Dudína, mém otci. Teď na hrázi postávaly děti ze vsi, jež se v krahové[3] vodě našeho rybníka chladily od vedra, tetelily se v hloučku, a když mě spatřily, ukazovaly svorně na hladinu.

„Copak tam máte?“ zeptal jsem se.

Jakýsi kudrnatý klouček zvedl ručku. „Je tam truhla, pane z Bukova… teda, zemane…“

„Jak to víš?“

„Potápěli jsme se pro škeble, abysme našli perlu, jenomže na dně žádný škeble nejsou, akorát se tam v bahně válí truhla.“

„Taková, co se jí říká rakev?“

Přihlásil se jiný klouček. „To bych neřek, pane Bukovský, tahle je jinačí, menší.“

Obrátil jsem se na syna. „Viděls ji?“

„Viděl“, odvětil Jindřich, „je to spíš truhlice, ale ne taková, jakou máme doma na šatstvo a knihy, tahle je jinačí, taková panská.“

„Je hluboko?“

„Asi tři sáhy. Nejde vytáhnout.“

Byl jsem bosý, oděný jen v nohavicích a haleně, nic nebránilo, abych bez otálení skočil do vody. Voda byla zakalená, musel jsem se vynořit, nadýchnout se. Truhlici jsem zahlédl až při čtvrtém potopení, a byť do našeho rybníka vtékaly dva potoky, byla těžká, a tudíž sem nemohla odnikud sama doplout. Jedním rohem se zaryla do bahna, pravděpodobně tak, jak ji kdosi svrhnul ze břehu. Nemohla ve vodě ležet dlouho, nebyla porostlá řasami ani pokrytá sebemenší vrstvičkou bahna.

Vystrčil jsem hlavu nad hladinu.

„Jindřichu,“ zvolal jsem na syna a ukázal na statnou olši na břehu, „přines kladkostroj a přivaž jej na větev. A nezapomeň vzít silnější provaz.“ Zůstal jsem v chladivé vodě, neboť bylo dusno, a přitom uvažoval, nebude-li třeba přivést z ohrady koně. Snad ne. Se starším synem přiložíme k dílu šest rukou, což by mělo stačit.

Stačilo to.

Starší syn Jaromír přitáhl společně s Jindřichem ze šlejfírny kladkostroj, přivázal jej na tlustou větev olše, vložil do drážek koleček provaz a jeden konec spustil na hladinu. Ponořil jsem se, ovázal truhlici provazem, vyplaval a dal pokyn k táhnutí. Z truhlice nad hladinou crčela voda. Pomocí provazu jsme s ní houpali tak dlouho, až se ocitla nad pevnou zemí. Vylezl jsem z rybníka. Truhlici zhotovili kdesi ze vzácného tvrdého dřeva a vyzdobili vyřezávanými ornamenty. Nebyla zamčená, zavřeli ji na petlici.

Otevřel jsem víko, nahlédl dovnitř a zhrozil se.

A z houfu malých i velkých duší na břehu se ozvaly výkřiky zděšení.

Městský rychtář vrtěl hlavou a hrobník přikyvoval.

Jenomže já trval na svém. Podle císařských zákonů, platných i na území panství, což bylo královské město Pelhřimov, musí se veškeré nálezy neprodleně dopravit a odevzdat úřadu. Na radnici mě i s truhlicí odmítli, určitě proto, že její obsah páchl.

Písař vytáhl na světlo Boží pouze měšec s mincemi, jenž ležel uvnitř na tělíčku, zapsal jej do spisů a kamsi uschoval, načež pravil, abych všechno dopravil do městské márnice za kostel svatého Víta, tam že je chladno a jsou navyklí na mrtvolný smrad. A tak jsem truhlici opět naložil na šézu[4], pobídl koně, projel Jihlavskou bránou a dostal se z města. Hned za městskou hradbou, coby kamenem dohodil, leží hřbitov.

„Neblázni, Bukovský, co by s tím hrobník měl asi udělat?“ přemlouval mě rychtář, jenž přispěchal za mnou do márnice. „V truhlici neleží pouhopouhý nebožáček, jsou v ní i onačejší věci a nelze je prostě jen tak pohřbít, nemyslíš?“

„Plním pokyn rathauzu,“ odvětil jsem. „Co bych měl podle tebe udělat?“

„Vyšetřit, o co tu vlastně jde. To není jen tak.“

Hrobník se přidal. „Rychtář má pravdu, zemane, tohle není žádná švanda, měl byste to vyšetřit. Co když jde o nějakej mord?“

„Jsem skoro na výminku, chybí mi už jen pár let, abych se mohl věnovat pouze svým koním,“ odmítal jsem žádost těch dvou, „žádná vyšetřování nevedu a vést nemíním. Hájenství všech rybníků po mně přebírá mladší syn Jindřich…“

Rychtář mi skočil do řeči. „Jindřich, až ho vyučíš, bude dozajista dobrej rybniční hajnej, jenomže já bych řek, že po tobě nezdědí vlohy jít úporně za provinilcem. Připadá mi, že je spíš po mámě, dobrák a měkota.“

„A já jsem snad zloduch a tvrdolín, či co?“

„Žeť, že jo…“ Zarazil se. „Ale to ne! Kdepak, pleteš mě,“ zamával odmítavě rukama. „Chci říct, sakra, žádnej zloduch nejsi, zato jsi byl vždycky a pořád zatraceně tvrdej. Jindřich nemá ani zdaleka tvoje vzdělání ze škol…“

„Neklej, rychtáři!“ napomenul jsem ho. „Synek umí dobře číst i psát a jako rybniční hajný nepotřebuje umět latinsky, ani se podrobně vyznat ve Starém a Novém zákoně svatého Písma.“

„Světské zákony by se mu však hodily.“

„Myslíš znalost práva?“

„Jo, tohleto.“

„Nemíním hovořit o rodině,“ nechtělo se mi pokračovat v jalovém hovoru, „truhlici jako nález jsem odevzdal, vracím se domů.“ Otočil jsem se ke dveřím márnice.

Než jsem stačil odejít, dveře se otevřely.

V tu chvíli řídila běh věcí neviditelná ruka Osudu, jako deus ex machina[5] vešla šedovlasá nahrbená mužská postava, opírající se o hůlku. Aniž v příbytku mrtvých smekla z hlavy svůj třírohý klobouk, spustila ostrou řeč. „Co se to děje, kýho šlaka? Zanedlouho zlomíme toto trudné století, abychom zanechali za sebou věci zlé, ale kdepak, jednomu to nestačí a na poslední chvíli se musí dotýkat klidné hladiny a rozčeřit ji,“ pravil příchozí, stařičký ctěný pán, pan Václav Hrůza.

Působil neúnavně a dobrovolně jako pomocník pelhřimovského purkmistra, předtím působil jako králův zástupce města i jeho panství. Býval mi po dlouhá léta jakýmsi druhým otcem. Mezi radními pány svítil darem úsudku a rozumu jako jasná hvězda nebeská, jeho rady plynuly z moudrosti a strohé, neoblomné rozkazy pramenily z hloubi srdce dobrého křesťana. Ani nevím, jak je dlouho tomu, co jsem s ním mluvil naposled, i on zestárl a své dny trávil na výminku, přestože pořád pomáhal na rathauzu. Byl jediným člověkem, kterého jsem dokázal vyslechnout a bezezbytku poslechnout. Opravdu, k jiné živé duši, snad krom své ženy Anežky, nechoval jsem takový respekt jako k panu Hrůzovi.

„Pozdrav Pán Bůh, ctěný pane!“ zvolali jsme trojhlasně.

„Dejž to,“ odbyl svůj díl pozdravu a hned se osopil na mne. „Cos to sem zase přitáhnul, Bukovský? Neviděl jsem tě bůhvíjak dlouho, ale jen co vytáhneš paty ze svého rybničního kutlochu v zapadlých lesích, musíš dodat městu malér?“

„Jde o nález z Podlesního rybníka, ctěný pane,“ odvětil jsem, „a činím podle zákona, nikoliv ze své vůle.“

„Vždyť já vím,“ ušklíbl se starý pán, „ale netrápí mě sebemenší obava, že by ses toho neujal.“

„Já že bych se toho ujal? Co máte na mysli, ctěný pane?“

„Nedělej se hloupým, Bukovský,“ skřehotal ctěný pán a máchal hůlčičkou, „nemůžeme dovolit, aby nám kdosi pohazoval umrlce po našem panství. Chtěl bys, aby to někomu prošlo? Aby zrovna tobě odkládal nějaký prevít do rybníka beztrestně nebožtíky? Chceš snad místo rybníku s rybami spravovat vodní krchov s mrtvolami?“

„To jistě ne, ale…“

Nenechal mě domluvit. „Tak vidíš!“

Přesto jsem si troufl odporovat. „Nejsem jediný, ctěný pane, kdo by to uměl vyřešit.“

„Jsi jediný, doprkvančic!“ vykřikl pan Hrůza a uhodil mě hůlkou do ramene. „Stojíš snad o mé pochlebování?“

„Jistě ne, ale…“

„Jistě ne, jistě ne,“ posmíval se ctěný pán, „jenomže já říkám, jistě ano, jistě ano! Jožík Bukovský, rybniční hajný, stojí o trapné pochlebování od stařičkého královského rychtáře a ještě letitějšího purkmistra. Asi se tomuto někdejšímu českému zemanovi nedostává chvály.“

„Takhle to věru není, ctěný pane.“

„Věru ano, tak to je,“ zavrtěl hlavou, s poťouchlým výrazem uchopil mě za loket a odvedl stranou. „Však ty zase přijdeš s prosíkem, aby některý z tvých synů nemusel sloužit císaři na válečném poli, poněvadž je nezbytný na tvém hospodářství. Nemám pravdu?“

„Máte, ale…“

„A taky chceš říci, že starší syn řádně hospodaří. Nuže dobrá, ale co ten mladší?“

„Mladší syn Jindřich se zaučuje na rybničního hajného.“

„Jeden syn hospodaří, druhý syn vartuje ryby?“

„Ano, ctěný pane.“

„A čím to je, že jeden z nich by obě tvé obvyklé povinnosti nezvládl?“

„Nu, časem se mi podařilo rozšířit chov koní o pár pěkných kusů a přikoupil jsem nějaké polnosti i louku, asi to na jednoho hospodáře klade příliš velké nároky,“ pohlédl jsem mu do očí a poznal v nich výčitku. „Co mám udělat, ctěný pane?“

„Otázku myslíš vážně?“ vyprskl, zaťukal si na čelo, div si neodplivl a vrátil se k hrobníkovi a k městskému rychtáři, kteří čekali u truhlice. „Ptáš se vážně, co bys měl dělat?“ zahalasil a obrátil se na hrobníka. „Otevři truhlici, chlape, ať se i Hrůza podívá na tu hrůzu.“

Hrobník poslechl, ctěný pán a rychtář si ucpali nosy.

Všichni se sklonili nad truhlicí a s pohoršením se zahleděli na mrtvolku chlapce asi půlročního. Oděn byl do dětské košilky zdobené výšivkami a krajkami, měl světlé vlásky a mrtvolně bílou pokožku zbavenou již prokrvení. Špatně zatlačená vypoulená hnědá očka prozrazovala velice zlé poslední chvilky dítěte. Byť v těch dnech panovala vedra, rozklad pozůstatků človíčka teprve začal, hošík tudíž nebyl dlouho mrtev, jistě ve vodě rybníka neležel dlouho. Ctěný pán, pan Václav Hrůza, hluboce vydechl „Co by teď bylo potřebné učinit?“ obrátil se ke mně.

„Zjistit, co chlapce zabilo: nemoc, nebo něčí zásah.“

„Jak to zjistíš, Bukovský?“

„Bude nutné mrtvolku zbavit odění a ohledat tělíčko.“

Pan Hrůza pokynul hrobníkovi. „Svleč to dítě,“ nařídil mu, „a ty, Bukovský, ty snad poznáš, co vedlo k jeho skonání?“

„Ohledám ho, snad to svedu, jinak bychom museli přizvat felčara.“

„Dej se do toho,“ řekl mi. „A ty, hrobníku, natáhni potom na chlapce nějaký rubáš. Oblečení dej vysmradit a usušit na slunce. Ostatní věci i uschlou košilku si Bukovský odveze, nemám pravdu?“

Neměl jsem vůli váhat, a tak jsem kývl. „Máte pravdu, ctěný pane.“

„Vidím, že jsme se domluvili,“ zamrkal. „Co navrhuješ dál?“

„Truhlici se vším, co v ní bylo, budu potřebovat,“ odvětil jsem a hleděl na ubohé nahé tělíčko. „Původně mě napadlo, že hošík zemřel na nějakou nemoc, ale teď, když je pryč košilka, vidím zřetelné otlaky na krčku, nepochybně ho někdo uškrtil…“

„Mord?“

„Zdá se.“

„Zdá se?“ zadurdil se opět ctěný pán. „Co je to za řeč, Bukovský?“

„Nemohu vědět, ctěný pane, co bylo příčinou škrcení. Někdo se oběsí sám, pak je to sebevražda, anebo nešťastnou náhodou, pak jde o nehodu.“

„Myslíš, že ho nezmordovaly čísi prsty?“

„Ne, ne, prsty to nebyly, otlak je souvislý, tohle způsobil nějaký řemínek.“

„Půlroční dítě se samo neoběsí,“ namítl ctěný pan Hrůza.

„Půlroční dítě se batolí a může třeba v lese omylem strčit hlavu do nástrahy pytláka okaře.“

„Jako králík?“

Ozval se rychtář. „Ano, ctěný pane, stalo se už nejednou, že namísto zvěře se do smyčky pasti lapila křesťanská duše.“

„Tak maličké dítě nemůže samo lézt po lese. A proč by po takové nehodě a neštěstí, jež se prostě může přihodit, ukládal někdo pozůstatky dítěte pokoutně do truhlice a uložil ji do rybníka pod nos Bukovskému?“

„Netuším, ctěný pane,“ pravil rychtář, „ale myslím si jako vy, že je v tom oumysl.“

„Také nic víc nevím, ctěný pane,“ pravil jsem na to zase já, „uvádím možnost, co se může stát nešťastnou náhodou.“

„Nešťastnou náhodou,“ pokřižoval se ctěný pán, „anebo zásahem neblahé síly.“

Rychtář se také pokřižoval. „Myslíte zlých mocností, ctěný pane?“

„Jak říkáš,“ odtušil ctěný pán.

Nazdvihl jsem tělíčko. „Ach Bože, to dítě nemá prsty na levé ručce,“ pokřižoval jsem se rovněž, „a pokud vím cosi málo o krvácení, pak vidím, že prstíků pozbyl chlapec až po svém skonu.“

„Ruku mu ohlodaly krysy?“

„Snad…“

„Fuj! Brr. Neznám arci nic hnusnějšího než týrání a zabíjení dětí,“ zvolal ctěný pán Hrůza, z kapsy kabátce roztřesenou rukou vytáhl měšec s mincemi, jejž jsem sotva před hodinou odevzdal písaři na rathauzu. „Peníze z truhlice svědčí navíc i o tom, že si někdo přeje, Bukovský, abys to byl právě ty, kdo přijde téhle příšerné kauze na kloub. Máš nějakou představu, kdo by za tím mohl být?“

„Nemám zdání, ctěný pane.“

„Vážně ne?“

„Vážně, nikdo a nic mě nenapadá. Lámal jsem si tím hlavu celou cestu do města, ale mám v ní prostě prázdno.“

„Namáhej si hlavu dál a pomni: městská rada prokáže nezbytnost obou tvých synů pro zajištění blaha královského města, na to se můžeš spolehnout,“ přišeptl a podal mi měšec. „Zaplať hrobníkovi, ať to nebohé tělo uloží k odpočinku, ovšem nikoliv do země, leč do nějaké hrobky, kdyby se mělo ještě někdy přemístit, poněvadž zaživa patřilo jistě k nějakým lepším lidem.“

Hrobník smekl a poklonil se. „Můžete se spolehnout, ctěný pane, uložím chlapce do prázdné chladné a suché hrobky.“

Ctěný pán se opět obrátil na mne. „Bukovský, stříbrňáků užij, jak sám uznáš. A dej mi vědět, až k něčemu dospěješ.“

Poslechl jsem, jako ostatně pokaždé.

Hromadění zlých činů nastalo dávno před objevením truhlice v rybníku.

Přiznávám, že mi trvalo řadu následujících týdnů, než se mi podařilo poskládat zřetelný obraz veškerých skutků, jež se odehrály nejen kolem Pelhřimova. V něm figuruji jako bezmocný pozorovatel, odkázaný na svědectví jiných, na zmínky nebo útržky jevů. Minulost a budoucnost jsou různými komnatami téhož domu, mezi nimiž je nám zapovězeno procházet se podle své vůle či vlastní libosti. Smrtelník málokdy vytuší, co ho vlastně čeká za druhou zdí; vždyť o to ani nestojí.

Na počátku všeho zla byl mocný a ničivý oheň. Jako by se stal pekelným nástrojem v souhrnu všelijakých souvislostí a důsledků, jež posléze dovedly zdánlivě nevinnou ruku, vedenou samotným Satanem, k hroznému a odpornému skutku.

Požár tehdy zachvátil celou hlavní budovu tvrze na Liščím kameni. Nebylo divu. V údobí úmorného vedra a zlověstného sucha stačilo jiskérce, odprsknuté z kladiva a kovadlinky při naklepávání kosy, aby se při sotva znatelném zavanutí večerního vánku vznesla kamsi vzhůru na vytroušeném chomáčku sena. Uhnízdila se mezi stébly na troud vysušené doškové krytiny, nechala se rozfoukávat do plazivých a nenechavých plaménků a ty se vzápětí slily v mocný, sžíravý plamen. Oheň v okamžiku pohltil střechu, hučel, syčel a šílel v trámoví, dovysoka šlehal rudými jazyky. Všichni lidé ve tvrzi díky Bohu stačili opustit budovy a vyvést koně z maštale.

Majitel usedlosti pan Fridrich, svobodný pán z Fuchsensteinu, řečeného kdysi Liščí kámen, neměl o osudné události ani tušení. Nacházel se totiž právě na jihu, daleko od domova na balkánském bojišti jako oficír vojsk polního maršálka Evžena Savojského, který dobýval bašty osmanských Turků a zbavoval rakouskou říši dlouholetého nepřítele.[6]

Požár tvrze, jež stála na chlumu[7], byl vidět široko daleko.

Zhoubnému ohni přihlížela jen hrstka lidí. Usedlost obývalo málo duší, sloužily tu hlavně ženy, aby byly k ruce choti i dcerce pana Fridricha, kdežto poddaní muži odtáhli se svým pánem do pole, anebo z orné půdy a vyklučených lesů dobývali živobytí pro své panstvo, faru i pro sebe. Ozbrojenou ochranu tvořili šafář a tři staříci, kteří dbali spíš o koně, o správku drobných závad v domě i hospodářských budovách a o vlastní spánek.

Planoucí krov se propadl dovnitř budovy. Požár zachvátil uvnitř domu vše, co nemohlo odolat plamenům. Nejprve vyhořel strop nad nejvrchnější komnatou. Žhnoucí trámy a desky podpalovaly mobiliář a všechno, co patřilo k vybavení místností. Pak se vzňala i podlaha a také se propadla do nižších pater.

Ke tvrzi se sbíhali lidé z nejbližšího okolí.

Přinášeli džbery a různé nádoby na vodu, aby pomohli při hašení. Záhy shledali, že jde o marnou snahu. Nyní hořela už všechna podlaží. Oheň se zmocnil i stěn, které nebyly ještě nahrazeny kamennou výstavbou, tvořily ji nahrubo osekané klády. Netrvalo dlouho a oheň přeskočil na hospodářské budovy, odkud se podařilo odvést včas koně, kravky, několik kusů bravu a vyhnat i drobné zvířectvo a drůbež z kotců a kurníků. Holubi odlétli sami, nyní kroužili kolem tvrze a v obrovských obloucích marně hledali místo, kam se posadit.

Paní domu pozorovala dílo zkázy nehnutě.

Její osmiletá dcerka plakala. „Co si teď počneme, paní matinko?“

„Budeme se modlit,“ odpověděla Aranka, mladá choť pána tvrze, jenž si ji přivezl na Moravu před osmi lety z tažení do Uher jako patnáctiletou sirotu po jednom z padlých maďarských urozených pánů. Rozběsnění Turci mu v bitvě u Velkého Harsány vyvraždili celou rodinu, líbeznou dívku však ušetřili kvůli svému obveselení, jak se to obvykle dělává s dcerami pokořeného nepřítele, a vzali ji do zajetí. Pan Fridrich další potěšení osmanským janičárům[8] nedopřál, neboť nečekaně, s plnou silou pronikl do nestřeženého sídla a dobyl közösség[9] bez jakýchkoli ohledů k nepříteli. Aranka ztratila rodinu i mnohé příbuzné, vesnice jejího otce byly vypáleny, a protože oplývala kromobyčejným půvabem, jemuž o třicet let starší oficír Fridrich prostě neodolal, vyžádal si ji od plukovníka jako osobní dar. Ještě před návratem na rodnou tvrz ji zbavoval dívčího ostychu a brzy zjistil její samodruhost. Navzdory nejistotě svého otcovství uposlechl pak naléhání děkana z farního kostela v Grafenbergu, že jde přeci o dar pocházející z urozené maďarské krve, a pojal Aranku za právoplatnou manželku.

„Mám začít, paní matinko?“ zeptala se dívenka.

Aranka kývla a s pohledem do plamenů opakovala po dítěti slova, jejichž původcem byl sám Ježíš Kristus:

„Otče náš, jenž jsi na nebesích,

posvěť se jméno tvé,

přijď království tvé,

buď vůle tvá

jako v nebi, tak i na zemi.

Chléb náš vezdejší dej nám dnes

a odpusť nám naše viny,

jakož i my odpouštíme našim viníkům,

a neuveď nás v pokušení,

ale chraň nás od zlého.

Neboť tvé je království i moc i sláva navěky.“ [10]

Nad tvrzí se táhl hustý černý dým, stoupal vzhůru, nebe však nedosáhl.