Strážci Pečeti – Kniha Druhá

Ukážka z elektronickej knihy

Lucie Navrátilová

Copyright

Autor: Lucie Navrátilová

Vydal: Martin Koláček - E-knihy jedou

2014

ISBN:

978-80-7512-009-0 (ePub)

978-80-7512-010-6 (mobipocket)

978-80-7512-011-3 (pdf)

Splácení dluhů

„No ty ses snad zbláznila!“

Thomas Wächter rozčileně přecházel po obýváku sem a tam, ruce sepnuté za zády. Paní Šímová, hospodyně, která se starala o byty Archivářů, se tiše zavřela v předsíni – ať už proto, aby je nerušila zvukem vysavače, nebo proto, že nechtěla být svědkem jejich hádky.

„Thomasi, když Dominika do Asylie nepřivedu, Charles ho zajme a popraví. A ještě předtím najde Pečeť a zničí ji,“ vysvětlovala trpělivě Vallence. Snažila se předstírat, že jí Wächterova reakce nijak nevyváděla v míry, i když tomu tak zdaleka nebylo. Cítila se zvláštně přecitlivěle, ale nechtěla to dát najevo. Rádoby uvolněně seděla na konferenčním stolku a pozorovala ho.

„Zatímco když se do toho zapleteš ty, stihne ještě předtím popravit za velezradu tebe – přesně chápu, proč se do toho chceš pustit,“ řekl Thomas sarkasticky.

„Charles nemusí vědět, že jsem do toho zapletená…“

„Val, tomu sama nevěříš!“

Vallence vstala a došla k němu. Thomas se s rukama skříženýma na prsou zastavil a zamračeně ji sledoval.

„Gari mi dá čas na to, abych Dominika našla dřív než oni. Jakmile ho najdu, přivedu ho do Asylie a tím to končí. Tam bude v bezpečí jak on, tak Pečeť – pokud ji u sebe ještě vůbec má.“

„Říkala jsi, že Edrahin údajně odešel z Asylie, protože slyšel, že je tam nějaký špeh,“ připomněl jí Thomas a Vallence zalitovala, že mu zrovna před chvilkou vysypala úplně všechny detaily celého příběhu. „Jak víš, že když ho přivedeš do Asylie, nevystavíš jeho i sebe naopak riziku?“ Chvilku počkal, a když Vallence neodpověděla, pokračoval: „Pravda, to vlastně nevíš. Nemáš tušení, kdo ten špeh může být. Víš jenom, že to není Jakub Šmíd – který byl pověřen nalezením Damiena z Egeltonu – to je ale náhoda!“ zvolal s hraným překvapením, „Dominikova syna!“

Odmlčel se. Val frustrovaně rozhodila rukama, ale než stačila něco říct, Thomas ji opět předběhl.

„To, co se zrovna teď děje, má mnohem větší dosah, než zatím tušíme. Už to není jenom o nás a Charlesovi. Pokud Pečeť skutečně skrývá nějakou tajnou dohodu, co uzavřeli princové, má to dopad na celou Revonu. Mimo to, ať Jakuba do Asylie přivedl kdokoliv, Karen to nebyla. A vsadím se s tebou, že to byl někdo od Marion, protože Karen by se do toho rozhodně nezapojila pro nic za nic. A jestli to byl někdo od Marion, může to taky znamenat, že se Charlesova sestra právě teď vrací do Revony, a když se do toho budeš plést, ocitneš se přímo mezi dvěma ohni!“

Vallence se chvíli dívala do země. Cítila, jak se jí strachy sevřel žaludek. Pak ale stejně řekla:

„Informace o Pečeti budou přesně tím, co tě dostane na Porterovo místo. Tohle dokonale přebije naprosto všechno, co může Chateaubriand přinést z Calethonu.“

Byl to její hlavní trumf v celé této diskusi a schovávala si ho na závěr. Thomas se na ni dlouze zadíval.

„K čertu s Porterovým místem,“ řekl tiše, ale rezolutně. „Nedovolím ti takhle riskovat.“

Vallence na něj zůstala překvapeně hledět.

„Garian počítá s tím, že mu pomůžu…“

„Garian může taky táhnout k čertu! Když se něco pokazí, jeho otec mu těžko setne hlavu. U tebe je to něco úplně jiného!“ odsekl Wächter zvýšeným hlasem.

„A dlužím to Edrahinovi,“ pokračovala nemilosrdně Vallence.

„Edrahinovi nedlužíš nic! Přivedla jsi ho do Asylie. To že on byl idiot a odešel, není tvoje zodpovědnost. Dominika ani Pečeť hledat nebudeš – konec diskuse. A když už jsi zmínila Archiv,“ přešel k psacímu stolu v rohu místnosti a vzal do ruky obálku, která na něm ležela. Podával ji Vallence, která teď stála pro změnu sama s rukama založnýma na prsou v defenzivním gestu.

„Co je to?“ zeptala se chladně, aniž si obálku vzala.

„Oficiální stížnost na chování Dragana Wellse na konferenci,“ řekl Wächter a když viděl, že Val si obálku nevezme, švihnul s ní zpět na desku stolu. „Z čehož vyplývá, že dneškem počínaje s Draganem ukončuji spolupráci. Konec! Tvůj internet je odpojený.“

Val cítila, jak se jí do očí z hořkosti hrnou slzy. Thomas na ni zamračeně hleděl a čekal na její reakci. Zhluboka se nadechla a to, co řekla, šokovalo i ji samotnou.

„Pokud si vzpomínám, naše dohoda byla, že pro tebe budu pracovat deset let.“

Viděla, jak Thomas strnul a se slzami v očích neústupně pokračovala:

„Deset let už je dávno pryč. Svůj dluh k tobě jsem splatila. Teď je čas, abych splatila svoje ostatní dluhy. Takže dneškem počínaje nepřestáváš spolupracovat jenom s Draganem, ale i se mnou.“

S těmi slovy se na místě otočila a rychlým krokem z obýváku odešla. Napůl čekala, že se ji Wächter pokusí zastavit, ale nestalo se.

Proběhla předsíní kolem paní Šímové a jejího vysavače a zamířila do svého pokoje. Prudce zavřela dveře a s bušícím srdcem se rozhlédla. Slzy jí teď proudem tekly po tváři. Thomasův byt byl v tomto světě jejím jediným domovem ode dne, co se odstěhovala od matky, aby pro Wächtera začala pracovat. Thomas a její tým byli jako její rodina. Vždycky byla předsvědčená, že nikdy nikam nepatřila – teď teprve pochopila, že patřila sem. Tohle byl její domov a ona ho právě teď opouštěla.

Rychle vytáhla zpod postele cestovní tašku, otevřela skříň a začala do tašky bez ladu a skladu házet oblečení. Potřebovala odejít dřív, než si uvědomí, co dělá, a rozmyslí si to. Může zatím zůstat v Asylii, než se rozhodne, co dál. Když byla taška plná, sedla si na postel s tváří v dlaních. Psychické vyčerpání a lítost ji konečně přemohly.

V noci málem umřela (to jediné Thomasovi ze strategických důvodů nezmínila) a teď odcházela z jediného zázemí, které měla. Zdálo se jí, že stojí na okraji velké černé propasti. Neměla tušení, co bude dál. Ale cítila, že nemá na výběr. Nemohla se k tomu, co se v Revoně dělo, otočit zády. Její myšlenky se obrátily k Lovellovi. Přála si, aby tu byl s ní a nějak ji uklidnil. S ním se vždycky cítila v bezpečí, ať se kolem dělo cokoliv. On vždycky věděl, co dělat… a na rozdíl od ní se vždycky rozhodoval správně.

V tu chvíli se dveře jejího pokoje otevřely a dovnitř bez varování vpadl Dragan. Podle jeho výrazu pochopila, že ho Wächter zasvětil do situace. Přeskočil očima od ní k plné tašce a zpět.

„Co blázníš, Val?“

Zavřel dveře a sedl si vedle ní na postel.

„Draku, já teď nemám náladu o tom mluvit,“ zamumlala.

„To je smůla, protože zrovna teď bys o tom mluvit měla. Dřív, než uděláš nějakou blbost,“ dodal. Jeho tón byl nezvykle tvrdý.

Val se na něj překvapeně zamračila. Pak jen zavrtěla hlavou.

„Ty to nechápeš.“

„Co? Že jsi ublížená, protože tě Thomas nechce nechat, aby sis dělala, co sama chceš?“ zeptal se. „To chápu velice dobře. Co nechápu je, že nevidíš, že se rozhoduješ špatně.“

„Jak to můžeš říct?“

Chvilku na Dragana něchápavě zírala.

„Tohle není tvoje starost, Vallence,“ řekl Dragan důrazně. „Nepleť se do toho. Prostě to nech být. Revona si s tím vším nějak poradí. Nejsi jediná, kdo může něco udělat. Teď je řada na někom jiném.“

Val se smutně pousmála. Pak řekla:

„Tohle nebyl jediný důvod, proč jsem Thomasovi řekla, že končím.“

„Já vím,“ přikývl Dragan vážně. „A rozhodně nechci, abys tohle dělala kvůli tomu, že já jsem se choval jako kretén. To je můj problém, ne tvůj.“

Val chladně pokývala hlavou.

„Hm. Pokud ti to nevadí, ráda bych si dobalila,“ řekla ledově klidným hlasem.

„Zatraceně, Val, nebuď tak tvrdohlavá!“

„Měl bys jít. Budeš si muset zajistit nové bydlení, a já taky, tak se navzájem nezdržujme.“

Dragan se ještě nadechl, ale Vallence vstala a otočila se k němu zády.

„Tak dobře,“ řekl tiše a z pokoje odešel.

Za dalších deset minut vešla Vallence do předsíně – oblečená na cestu a s taškou přes rameno - a tam našla Wächtera opřeného zády o vchodové dveře s rukama v kapsách.

Val na něj chvíli mlčky hleděla, ale on se ani nepohnul.

„Když neuhneš, budu muset použít Bránu,“ řekla chladně.

„To nepůjde. Celá předsíň je energeticky uzavřená,“ oznámil jí suše. Val cítila, jak jí začíná vřít krev v žilách. „Chtěl jsem se pojistit, že neodejdeš uprostřed rozhovoru, jak je tvým zvykem,“ dodal klidně.

„Myslím, že my už se nemáme o čem bavit,“ odpověděla Vallence. Thomas se suše pousmál.

„Val, ta tvoje tvrdohlavost, neschopnost respektovat pravidla a bezohlednost mě většinu času dohání k šílenství.“ Odmlčel se. Pak pomalu pokračoval. „Ale ať chci, nebo ne, záleží mi na tobě a mám o tebe strach.“

V předsíni zavládlo hrobové ticho. Vallence nikdy neslyšela Wächtera mluvit o svých pocitech a rozhodně nečekala, že by takhle mluvil o pocitech k ní – vlastně ani netušila, že Thomas měl v tomto směru o čem mluvit.

„Nechci, aby se ti něco stalo,“ dodal.

Až teď pochopila jeho předchozí reakci. Uvědomila si, že kvůli vzteku předtím ani pořádně neposlouchala, co jí říkal. Byla přesvědčená, že ji nechce podpořit, protože by se kvůli tomu dostali do problémů s Archivem. Teď najednou nevěděla, co mu na to říct.

„Můžeme si v klidu promluvit?“ zeptal se jemně.

Rozpačitě přikývla a Wächter ukázal směrem ke kuchyni. Když vešli dovnitř, Val se posadila na lavici u zdi. Na židli zády ke dveřím seděl Dragan. Thomas se posadil na židli pod oknem, čelem k nim, a opřel se lokty o desku stolu.

„To, co se chystáš udělat, je proti všem pravidlům,“ začal, „a mimo to je to poloviční sebevražda. Ale jak tě znám, když teď odejdeš, tak do toho prostě jenom půjdeš sama, což tvoje šance zrovna nezvýší. Moc bych si přál, abys mě poslechla a prostě to nechala být, ale chápu, že to neuděláš. Chápu tvoje důvody,“ dodal, když viděl, jak se Val nadechuje. „Budu zcela otevřený, Val. Nechci, abys odešla, takže ti nabízím dohodu. Udělej, co potřebuješ udělat, ale nebudeš přede mnou nic zatajovat. O Pečeti jsi věděla už nějakou dobu a neřekla jsi ani slovo. Nechci, aby se to opakovalo. Taky od tebe chci záruku, že si pohlídáš, aby to bylo navevek v pořádku před Archivem. Protože pokud ne, skončíme v průšvihu všichni. Já ti naoplátku slíbím, že udělám všechno proto, abych ti pomohl. Máš pravdu – tvůj dluh je splacený a ty můžeš odejít. Já ti nabízím, abys zůstala – ne z povinnosti, ale z přátelství.“

Vallence cítila, jak se jí znovu nahrnuly do očí slzy. Usmála se a přikývla.

Thomasovi zjevně spadl kámen ze srdce. Také se usmál.

„Výborně,“ řekl a vstal. „A teď k formalitám.“ Došel k Draganovi a položil před něj list papíru, který sebral z kuchyňské linky.

Dragan si ho přisunul blíž k sobě a přejel očima podmínky své výpovědi. Wächter mu mlčky podal propisku. Vallence zamračeně pozorovala, jak Dragan propisku vzal a aniž jí věnoval jediný pohled, výpověď podepsal.

„Děkuji ti,“ řekl Wächter. Vzal list do rukou a roztrhal ho.

Dragan k němu překvapeně zvedl pohled, ale Wächter přešel klidně na druhou stranu kuchyně, kde roztrhanou výpověď vyhodil do koše.

„Zítra ráno bych si s vámi rád dal poradu ohledně toho, jak budeme postupovat při hledání Dominika. V osm vás čekám v obýváku. Dejte vědět Tiesse.“

„Já jí napíšu,“ řekla Vallence a vstala. „Jdu si vybalit věci.“

Thomas přikývl. Když Vallence z místnosti odešla, Dragan vstal a otočil se k němu.

„Skoro se bojím zeptat, ale… proč jsi to udělal?“

Wächter si ho změřil zpod přivřených očí.

„Protože ona tě potřebuje,“ řekl po chvilce. „A já věřím, že máš dost rozumu na to, abys to tentokrát nezvoral – zvláště když víš, do čeho jdete.“

Dragan přikývl.

„Děkuju ti.“

Wächter zamručel a Dragan se chystal z kuchyně taky odejít, když Thomas dodal: „Ale každopádně bych ti byl vděčný, kdybys zredukoval objem piva v naší lednici. Už se tam skoro nic jiného nevejde.“

Dragan se usmál. „Zařídím.“

Válečník bez minulosti

„A co se stalo pak?“ zeptal se zvědavě Arton a udělal další výpad.

Jakub ho neobratně vykryl a zastavil se, aby se vydýchal. Na rozdíl od Artona mu dělalo problémy trénovat boj s mečem a současně mluvit. Navíc začínal mít namožené svaly.

Den byl jasný bez jediného mráčku a mrzlo. Na zemi se držela ušlapaná vrstva sněhu. Stáli na louce za hlavní budovou Asylie krátce před polednem.

„Pak už se nestalo nic. Odešla s tím, že se za chvilku vrátí, a půl hodiny nato ji ten její kamarád nesl nahoru.“

Arton překvapeně zvedl obočí.

„Počkej, jako že…“

„Myslím, že se jí něco stalo,“ řekl Jakub rychle.

„Hm, nejspíš byla opilá,“ ušklíbl se Arton. „Vidíš, já jsem ti říkal, že se na to máš vykašlat. Najdi si nějakou slušnou holku, která za to stojí.“

Jakub se zasmál.

„Víš o nějaké?“

„Možná,“ pousmál se Arton. „Ale pokud budeš takhle mizerně bojovat, tak u ní moc nezaboduješ. Ještě jednou,“ kývnul na něj. „A drž ten meč pořádně, ne jako prase kost.“

„Možná by pomohly trochu přesnější instrukce, Tony,“ ozval se zničehonic muž, který už je chvíli pozoroval, opřený lokty o plot opodál. Jakub ho znal zatím spíše od vidění, ale od Artona věděl, že jeho jméno je Simon. Byl to Drakonec a k tomu velmi mocný. Do Asylie přijížděl poměrně často. Trávil hodně času s Artonem a učil ho. Arton k němu vzhlížel a Jakub velmi dobře chápal proč. Simon působil na první pohled nenápadně, ale zřejmě jen proto, že si to sám přál. Kdo se k němu dostal blíž, zjistil, že Simon měl obrovské charisma. Bylo na něm cosi zvláštního – jakoby věděl něco víc než ostatní.

Jakub byl překvapený, že Simon nebyl součástí Revonského neštěstí. V Asylii se objevil teprve před pár lety – do té doby o něm nikdo nic nevěděl. Jakub na něj byl velice zvědavý, ale zatím nikdy neměl pořádně možnost s ním mluvit.

Arton došel k Jakubovi, aby mu znovu ukázal, jak on sám meč drží.

„Posuň si ruku blíž pod záštitu – takhle.“

Jakub si upravil držení a začali znovu bojovat. Arton se pohyboval pomalu, aby Jakub stíhal, a Jakub se snažil držet v hlavě všechny instrukce, které dostal. Připadal si pomalý a nekoordinovaný. Ze sportů hrál občas fotbal a rád plaval a jezdil na kole. Šerm neměl nic společného ani s jedním.

Simon je sledoval ještě dlouhou chvíli. Potom došel až k nim a řekl: „Dovolíš, Tony?“

Arton s úsměvem přikývl (Jakubovi se zdálo, že je ten úsměv lehce škodolibý) a odešel. Simon se postavil na jeho místo naproti Jakubovi a vytáhl vlastní meč.

„Teď chci, abys zapomněl na všechno, co ti Arton řekl, a začal bojovat o holý život.“

A než se Jakub stačil psychicky připravit, bez dalšího varování na něj zaútočil. Jakub zmateně ustoupil o krok dozadu a Simonův výpad těsně vykryl. Měl dojem, že Simon to nebere tak rekreačně jako Arton. Napadlo ho, že by měl možná znovu zdůraznit, že je začátečník, a navíc unavený, ale nedostal k tomu příležitost.

Simon znovu zaútočil a znovu. Jakub jeho výpady neustále jenom odrážel, aniž by byl schopný udělat nějaký vlastní. Během chvilky byl úplně zpocený. Najednou ho Simon vyvedl z rovnováhy a odzbrojil. Jakub skončil na zemi – jeho meč ležel kousek od něj. Byl přesvědčený, že tím souboj končí, a chtěl vstát, ale Simon se znovu rozmáchl. Zdálo se, že ho skutečnost, že Jakub nemá zbraň, nijak nerušila.

Jakub neohrabaně vyskočil na všechny čtyři a pokusil se ke svému meči natáhnout, ale v tom okamžiku ho Simonovo ostří seklo přes natažené zápěstí. Ucítil jenom lehké štípnutí, jak mu ostrá čepel projela rukavicí a kůží. Ze zápěstí mu začala téct krev. Dostal zlost. Byl začátečník a Simon nehrál fér. Jak se měl asi tak bránit?

Simon si jeho rozpoložení všiml a pobaveně se ušklíbl. Oči mu svítily. Připravil se na další výpad.

A pak se stalo něco, co Jakub nedokázal pochopit. Jak Simonovo ostří letělo vzduchem, jemu se v rukách najednou objevil meč, který vypadal jako ze skla. Byl lehký. Jakub s ním Simonův výpad bezmyšlenkovitě odrazil a poprvé sám zaútočil. Teď se cítil jinak. Byl jako v tranzu. Pohyboval se rychle a sebejistě a cítil radost z boje - alespoň do chvíle, než znovu skončil na zemi.

Jeho meč zmizel.

„To bylo lepší,“ přikývl Simon, spustil svůj meč k zemi a podal Jakubovi ruku, aby mu pomohl vstát. Jakub jen lehce zaváhal, než ji přijal.

„Bojuješ dobře, když bojuješ naplno,“ řekl Simon.

Jakub si oprášil z kalhot sníh.

„Ten meč…,“ začal nejistě.

„Křišťálový meč.“

„Nechápu, jak se to stalo.“

Simon se pousmál.

„Přivolal jsi ho,“ řekl.

„Ale jak?“ nechápal Jakub.

„Existuje na to poměrně složitý transformační postup. Zřejmě jsi to udělal nějak intuitivně.“

Jakub se zamračil. Na jednu stranu bylo hezké, že intuitivně zhmotnil meč z čistého vzduchu, ale na druhou nebyl úplně nadšený z toho, že netušil, jak to udělal ani jak to zopakovat.

„Měl bys trénovat pravidelně. Potřebuješ se zbavt bloků,“ pokračoval Simon. Zasunul meč a společně s Jakubem vyrazili k hlavní budově.

„Jakých bloků?“

„S Artonem jsi bojoval jinak než se mnou. Proč?“

Jakub pokrčil rameny.

„U Artona jsem se bál, že ho zraním. U tebe mi to bylo jedno. Protože jsem pochopil, že jinak zraníš ty mě,“ dodal rychle.

„Těchhle bloků,“ přikývl Simon. „Když bojuješ, bojuješ pro vítězství – často na tom závisí tvůj život. Musíš počítat s tím, že se někdo zraní. Pokud máš strach svého oponenta zranit, budeš podvědomě útočit na místa, která má krytá, nebo v horším případě dokonce na meč nebo na štít. Pokud si to zafixuješ na tréninku, budeš to dělat i v boji.“

Jakub pomalu přikývl. Pak si vzpomněl na svoji ránu. Zvedl ruku, sundal si rukavici a podíval se na své zranění. Krev se mu pomalu vpíjela do rukávu.

Simon se zastavil a natáhl k Jakubovi ruku.

„Ukaž mi to.“

Jakub poslechl a Simon ránu prohlídl.

„Je to tvoje první zranění z bitvy a ta se zpravidla nechávají, aby se zahojila sama. Ale v tvém případě by to mohlo způsobit komplikace.“

Jakub si pomyslel, co by na to asi řekl jeho otec. Ano, to by určitě byla komplikace.

„Tvůj otec by mohl klást otázky, na které nebudeš mít odpověď,“ dodal Simon, a aniž věnoval pozornost Jakubovu překvapenému výrazu, položil přes jeho ránu dlaň. Jakub ucítil na kůži silné teplo.

„Jak víš o mém otci?“

Simon se usmál a otřel Jakubovi z teď už zcela zahojené kůže zbytky krve.

„Jak pokračuje pátrání?“ zeptal se.

„Ehm.“ Jakub zaváhal.

„Znal jsem velice dobře Dominika, Damienova otce.“

Jakub usoudil, že nemá co ztratit.

„Zatím spíš sbírám informace. Ale moje stopa vždy končí u Egeltonu. Nikdo neví, co se s Damienem stalo po tom, co bylo jejich sídlo zničeno. Je to, jako kdyby tam opravdu umřel.“

„Dominik udělal všechno proto, aby syna ochránil. Je jasné, že nebude snadné zjistit, co se s ním stalo pak.“

„Problém je,“ začal Jakub pomalu, „že já už netuším, kde mám hledat dál. To tajemné spojení mezi mnou a Damienem mi nijak nepomáhá. Spíš začínám pochybovat, že vůbec existuje.“

„Buď si jistý, že existuje. A dříve či později jeho podstatu pochopíš, a potom budeš vědět přesně, jak Damiena najít,“ ujistil ho Simon.

„Ty víš, co je tohle spojení zač?“ Bylo to spíše kontatování než otázka.

„Vím.“

„A předpokládám, že mi to stejně jako ostatní neřekneš.“

Simon se pousmál.

„Tvoje vnímavost je inspirativní,“ řekl s lehce ironickým podtextem. „Přijdeš na to sám. Ale kdybys do té doby něco potřeboval, dej mi vědět.“

Poplácal ho po rameni a vydal se svižným krokem ke stájím. Jakub na okamžik zaváhal.

„Nauč mě bojovat!“ zavolal na něj.

Simon se s úsměvem otočil.

„Proč bych to měl dělat?“

Jakub se překvapeně zamračil a Simon se jen zasmál a pokračoval v cestě.

Kafíčko a koblížek

„Jsi normální?“

Vallence zůstala stát s pohledem upřeným do velké papírové tašky na kuchyňské lince. Tiessa s Draganem se na ni překvapeně otočili.

„Co jsem zase provedl?“ ohradil se Dragan s nevinným výrazem.

„Kolik jsi těch koblih vzal?“

„Ehm… tak od oka.“

Tiessa došla k Vallence a nakoukla do tašky. Pousmála se.

„Z tohohle můžeme žít tak týden.“

„Po tom jsem vždycky toužila,“ řekla Val.

„Nekoukej tak na mě, měla jsi mi říct přesně co koupit,“ pokrčil rameny Dragan a zalil vodou kávu v konvici.

„Kolik jsi tam dal toho kafe?“ zeptala se Vallence opatrně.

„Proč? Bojíš se, že Thomas poleze po stropě?“ usmál se Dragan a postavil konvici na dřevěný podnos. Než ho ale stačil vzít, Tiessa ho předběhla.

„Tohle vezmu já, ty můžeš odnést ovoce.“

„Můžete se mnou přestat jednat, jako kdybych byl idiot?“ navrhl Dragan pobaveně, vzal mísu s ovocem a následoval Tiessu do obýváku.

„Hned, jak se tak přestaneš chovat,“ odpověděla nevzrušeně Vallence, zatímco skládala koblihy na velký tác.

„Já to slyšel,“ zavolal z obýváku Dragan.

„Aby ne, přece nejsi taky hluchý,“ usmála se sladce Tiessa, když Vallence vcházela do obýváku.

Zrovna v tu chvílil slyšeli dole z chodby cvaknout dveře.

„Právě včas,“ poznamenala Vallence a spokojeně si prohlédla věci na stole. „Chybí ubrousky.“

„Skočím pro ně,“ přihlásila se Tiessa a po špičkách se rozeběhla do kuchyně.

„Nerozděláme oheň?“ navrhl Dragan.

„To je pracovní snídaně, Draku, ne rande,“ uzemnila ho Val.

Dragan ji probodl pohledem a ironicky se zasmál.

Tiessa se vrátila jenom chvíli před tím, než zaslechli Thomasovy kroky v předsíni. Slyšeli, jak se zastavil uprostřed místnosti a pak pomalu vykročil k obýváku. Nakoukl dovnitř a zůstal překvapeně stát s podezíravým výrazem ve tváři.

„Co se děje?“ zeptal se pomalu.

„Připravili jsme ti snídani,“ odpověděla Vallence rozzářeně.

„Aha,“ přikývl Thomas a jeho pohled padl na pyramidu z koblih, která se tyčila nad konferenčním stolkem. „Připravili jste mi snídani až do konce měsíce…“

Vallence s Tiessou se významně otočily na Dragana, ale ten jen s úsměvem pokrčil rameny.

„Zjevně máme ještě nějaké nedostatky ve vedení našeho týmu – jako neschopnost naší koordinátorky dávat přesné instrukce,“ řekl Dragan s bezelstným úsměvem.

„A hned potom neschopnost některých členů týmu používat mozek,“ dodala Vallence.

„Ale no tak, nebuď na Tiessu tak tvrdá. Vždyť víš, že dělá, co může… Au!“

Tiessa, která zrovna kopla Dragana pod stolem, se na Thomase zeširoka usmála: „Kávu?“

Thomas s úsměvem nevěřícně zavrtěl hlavou, sedl si vedle Vallence na kanape a vzal si od Tiessy čerstvě nalitou kávu.

„Tohle mě trochu děsí,“ řekl. „Je půl sedmé ráno, všichni jste vzhůru, Dragan není opilý a ještě jste nachystali snídani. To působí nějak… nepřirozeně.“

Vallence se zasmála.

„Říkali jsme si, že by tě to mohlo překvapit. Koblihu?“

Thomas si vzal vrchní koblihu a položil ji na talířek před sebou. Ostatní se také začali natahovat pro kávu a koblihy. Val využila okamžiku, kdy se Tiessa s Draganem hádali o talířek, a řekla:

„Ber to jako omluvu za to, že jsem včera tak vyšilovala.“

Thomas překvapeně zvedl obočí, ale nic neřekl.

„Jsem teď nějak přecitlivělá. Ale opravdu chci mít pocit, že dělám práci, která má smysl. A jenom reportovat pro Archiv...,“ pokrčila rameny a zavrtěla hlavou.

„Val, já ti rozumím,“ přikývl vážně Thomas. Pak pomalu dodal: „I když, abych řekl pravdu, už jsem zapomněl, jaký je to pocit – dělat práci, která má smysl. Už jsem to hodně dlouho nezažil.“

Vallence ho chvíli pozorovala. Když mlčel, zeptala se: „Kdy jsi to zažil naposledy?“

„Hm,“ zamyslel se Thomas a pak se smutně pousmál. „Když jsem pracoval pro Charlese.“

Vallence se překvapeně zamračila, ale cítila, že by se už dál raději vyptávat neměla. Vzpomněla si na Gariana. Má on pocit, že jeho práce pro Charlese má smysl?

„Většinou ano. Problém je, že často nesouhlasím s metodami.“

Vallence se zarazila. Měla dojem, že tohle znělo jinak než její obvyklé vnitřní dialogy – jako by to přicházelo zvenčí.

„Ale se záměrem souhlasíš?“ zeptala se.

„Můj otec chce dát Revoně konečně krále. Není to to, co všichni chceme?“

„Nejsem si jistá, jestli všichni chtějí na trůnu toho krále, kterého by tam rád viděl Charles.“

„Nikdy se člověk nezavděčí všem. To se mi snad jenom zdá! Promiň, Val, to nebylo na tebe.“

Hlas utichl a Vallence se natáhla pro další koblihu, aby zamaskovala svoje překvapení.

Když se všichni najedli koblihami k prasknutí a hora na stole ubyla sotva z třetiny, nasadil Wächter svůj pracovní tón.

„Dobrá, pojďme se tedy domluvit, co dál. Včera jsme… si stanovili nové cíle a také nový způsob práce – což je něco, o čem se samozřejmě nesmí dozvědět Archiv,“ dodal a Tiessa s Draganem se ušklíbli. „Pravidla jsou jednoduchá – budeme pracovat více koordinovaně a zodpovědně, budeme si předávat všechny informace a dělat důležitá rozhodnutí společně,“ významně se podíval na Vallence, „omezíme pití a nebudeme na sebe zbytečně upoutávat pozornost,“ přeskočil pohledem na Dragana, „a budeme se trochu víc zaměřovat na to, co považujeme za správné my, a míň na to, co považuje za správné Archiv.“

Vallence se spokojeně usmála a pokývala hlavou.

„Vallence bude mít větší autonomii – už si stejně dělá, co chce, tak se pojďme tvářit, že jsme se na tom domluvili. Val, předávám ti slovo ohledně cílů.“

„Ehm, děkuju,“ řekla Val stále trochu v rozpacích z Thomasova předchozího komentáře. „A ještě doplním, že se tě budu snažit víc poslouchat... aspoň v rámci svých možností.“ Dragan skepticky pozvedl pravé obočí, ale Vallence ho ignorovala. „Pokud jde o nové cíle – máme teď jeden urgentní cíl, a to je najít Dominika z Egeltonu. Nemáme moc času, Charles nám bude šlapat na paty, takže musíme spěchat.“

„Předám instrukce svým agentům,“ řekl Dragan.

„To udělej, ale myslím, že Dominik se bude spíš zdržovat v divočině, ve městech se neukáže. Tiesso, zaměř se na to, prosím. Musíme ho najít co nejdříve. Charles pověřil hledáním Dominika Gariana. Ten nám dá čas, ale nemůže nám ho dát moc. Musíme Dominika rychle najít a přivést do Asylie.“

„Vyrazím hned po poradě,“ přikývla Tiessa. „Máme nějakou informaci, kde začít?“

„Moji špehové ho viděli ve východní části Berwanny – nedaleko hranic s Camarne. Cestuje na sever.“

„Zdá se, že Dominik cestuje na sever z východní části Berwanny,“ řekla Vallence bez váhání. „Jakmile ho najdete, dejte mi vědět. Přivedu ho do Asylie.“

„Doufejme, že bude spolupracovat,“ nadhodil Dragan.

„Bude muset, pokud nechce skončit jako Charlesův čestný host,“ řekl Thomas. „Ty zatím musíš zjistit, jak je to s tím špehem v Asylii,“ otočil se na Vallence.

„Promluv si s Inou. Edrahin říkal, že ho před špehem varovala ona.“

„Proč jsi mi to neřekl předtím?“

„Neptala ses.“

„Spíš jsi ještě nevěděl, že budeš potřebovat moji pomoc, a nechtěl jsi, abych se do toho pletla.“

Žádná odpověď se nedostavila.

„Promluvím si s Inou. Edrahina prý varovala ona,“ řekla nahlas.

„Dobře. Každopádně buď opatrná,“ řekl Thomas. „Pokud je v Asylii špeh a zjistí, že o něm víme, může to celou situaci zkomplikovat.“

Vallence přikývla.

„Lukyanova žena s dcerou by už měly být v Asylii. Zajdu se na ně podívat a při té příležitosti zjistím, jak se věci mají.“

„Jen se neboj, Thomasi, Val to zvládne,“ řekl Dragan s úsměvem. „Jsme teď přece všichni zodpovědní. Dejte si ještě koblihu, já jdu vyklidit nějaké pivo z lednice.“

Vstal a zamířil pryč z obýváku.

„Je devět hodin ráno,“ zavolala za ním Tiessa.

„Já ho nejdu vypít, jdu ho přesuout na balkón,“ zavolal Dragan zpátky.

Val se kousla do rtů, aby potlačila smích a otočila se na Thomase, který zamyšleně přeskočil pohledem k prosklené stěně a dlouhému balkónu za ní.

„Hm, tam to aspoň nebude překážet tolik jako v lednici,“ poznamenal a sám vstal. Vzal do ruky tác s koblihami a nabídl Tiesse a Vallence, které obě zavrtěly hlavou.

„Jen si berte, neměly jste ho nechávat nakupovat.“

Tiessa zamumlala, že už musí běžet a vytratila se. Thomas se s tácem obrátil na Vallence, která si neochotně ještě jednu koblihu vzala. Wächter se pousmál (Vallence neunikl lehce škodolibý svit v jeho očích) a šel tác odnést zpět do kuchyně. Ve dveřích se minul s Draganem, který nesl do obýváku v objetí deset lahví piva. Na okamžik se oba zastavili a jeden druhého si pobaveně změřili, než pokračovali dál ve své trase.

„Tady je to někdy jak v blázinci,“ pomyslela si Vallence.

„Asi na ně máš špatný vliv – já si tedy Thomase takhle nepamatuju,“ ozval se Lovellův hlas.

„Ty se mi směješ?“

„To se ti zdá.“

Z předsíně se ozval zvuk klíčů. Paní Šímová zrovna dorazila s ranním nákupem.

„Á, paní Šímová,“ ozval se nezvykle rozverně Thomas. „Koblihu?“

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Splácení dluhů

Válečník bez minulosti

Kafíčko a koblížek

Egelton

Nehoda

Královská oslava

Revona jako droga

Hlas podvědomí

Nedotknutelná neutralita