Ukážka z elektronickej knihy

Cyklus Moire & Desmond

Rudovlasá: Cesta čarodějky

Písně čarodějky 1: Nakažení

(vydalo nakladatelství Fantom Print)

Písně čarodějky 2: Hon na lišku

(vydalo Nakladatelství Epocha)

Písně čarodějky 3: Liščí doupě

(připravuje Nakladatelství Epocha)

Copyright © Petra Neomillnerová, 2012 (2011)

Cover © Roman Kýbus, 2012 (2011)

Published by Nakladatelství Epocha, s. r. o., 2012

ISBN 978-80-7425-827-5 (ePub)

ISBN 978-80-7425-828-2 (mobi)

Staroslavná budova Institutu hermetických studií v Donbergu skrývá ve své náruči prach knihoven, vůni inkoustu, stín nádvoří, kde profesoři v dlouhých chalátech flirtují se studentkami, a naděje. Přehršle nadějí v hlavách skoro dětských i těch, které už dětství odrostly. Mnoho nedočkavosti se skrývá za její branou, za kterou čeká svoboda, dospělost a sláva… Tolikrát jsem toužebně vzhlížela k těžké klice, která mě vypustí do světa, až přijde čas, a když jednoho dne dveře povolily, svět po mně chňapl zubatou tlamou a žvýkal a žvýkal.

* * *

„Cos vyváděla v létě, lišti?“ Viero, můj přítel a ochránce z koleje, se kterým sdílím podnájem v romantické vížce, vraští obočí, a to u něj nebývá zvykem.

„Co je ti do toho? Chytils něco? Jestli jo, tak…“

„Lišti,“ popadne mě za zápěstí, „tentokrát si nedělám legraci. Na Radě se o tobě mluvilo, a nebylo to v dobrém.“

Srdce mi poskočí a skousnu ret. Rada… znovu si připadám jako malá holka, která místo studia praktické magie cajdala po donberských putykách, koneckonců, není to tak dlouho.

„A co?“ zeptám se s obavami.

Viero pokrčí rameny. „Leccos pochytám, ale na jednání Rady nechodím, však víš.“

Což o to, vím. Vím moc dobře, že Vivi v tom umí chodit a vysekal sebe i mě už z lecjakých malérů. Koneckonců, i proto s ním líhám pod jednou peřinou. No, nejen proto.

„Poslouchej, Moir, nemělas něco s nějakým druidem? Mluvili o nich.“

„S druidem? Však víš, že si na přírodní typy moc nepotrpím,“ ohrnu nos. „Ty, pojď se mnou do Černýho sametu.“

„Zas tenhle pajzl?“

„Je tam klid a…“

„Jasně, a parádujou tam všichni pásci z Donbergu. Tak jdem?“ plácne mě Vivi přes zadek a natáhne se po plášti.

„Ještě si musím namalovat oči.“

„Tak co plašíš?“

Piju víno jako každý večer, tancuju jako každý večer a směju se, až mi vlasy padají do očí, ale v břiše mě stejně kouše předtucha nepříjemností.

„Ještě jednu!“ mávnu na sklepníka a nosem mi stoupá ostrý pach lihu.

* * *

Nehoráznost, porušení morálního kodexu, mravní nihilismus, nestoudnost – slova padají na mou hlavu jako sprška kamení a já jen těžko překonávám chuť vyskočit ze židle, zaječet nějakou nadávku a prásknout dveřmi.

„Jak jsi mohla takto zneuctít druidský háj?“

„Jaký háj?“

„Jaks mohla narušit vztahy mezi Bratrstvem a ctihodným druidským společenstvím?“

„Já jsem žádné vztahy nena…“

„Mladá dámo, taková hanba nepadla na Bratrstvo už několik století.“

„Já ale nechápu…“

„Skandál!“ zaječí Sidonie a její hlas se zatřepetá v hysterické kudrlince.

„Tak dost.“ Za stolem se náhle vztyčí muž, kterého neznám. Nepěstěné vlasy a dlouhé vousy ho řadí kamsi na venkov, stejně jako hrubá látka pláště. Blýskne po mně očima zpod hustého obočí a nakrčí nos.

„To děvče je nejspíš všemu na vině, ale ukřičet ji není k ničemu dobré a caswallaskému háji to nepomůže.“

„Caswallaský háj?“ konečně mohu promluvit. „Kde to vůbec je?“ Začínám tušit, odkud vítr fouká, a po páteři mi nahoru běží horké prstíky. Na jeden háj si vzpomínám a mé vzpomínky jsou, ech, choulostivé.

„Kus od pramenů Rainy…“

„Kaleswald?“ hlesnu.

„Tak mu říkáte vy. No, vidím, že si vzpomínáš.“

Polknu. Vzpomínám… V nose mě znovu šimrá vůně kvetoucí trávy, znovu vidím tančit slunce v listech dubů s větvemi důvěrně se dotýkajícími, rozsochy kmenů jako rozevřené klíny a hořký van dubové kůry za bzučení včel. Vlasy mokré říční vodou. Ústa, ruce, těla… rozkoší rozšířené panenky layelských čarodějů s hbitými jazyky a snědou kůží. Léto a zimničné trnutí míst určených k hrátkám u paty stromu. U paty snad každého z těch stromů. Háj se točí, Urvas syčí do mého ucha „nepřestávej“ a já chňapu zuby po jeho hrudi jako vlčice toužící složit jelena. Podbřišek stažený křečí, křik, to křičí sojka, já, to praská větev dubu, míza se valí kmenem a na stromech dozrávají žaludy.

„Nepřestávej,“ šeptá mi do ucha Reay a žaludy praskají.

Polknu. Sedím vzpřímeně na tvrdé židli v sále Institutu a dívá se na mě víc než tucet párů pichlavých očí. Bohové, no to je tedy… průser.

„Už víš, jaký je to háj?“ Druid na mě hledí přísně a nevypadá, že by se nechal sladkou vzpomínkou oblomit.

„Řekněme, že vím, o co asi jde,“ vypravím ze sebe pomalu a jazyk se mi lepí na patro. „Ale rozhodně jsem úmyslně neudělala nic zlého. K ničemu zlému,“ nadechnu se ztěžka, „prostě nedošlo.“

„Přiznala se.“ Ignácius mlaskne jazykem. „No to se dalo čekat. Děti vždycky tak hloupě zapírají, ale pak… Teď už snad dojdeme k jakémusi konsensu, ctihodný Angusi,“ usměje se nuceně.

„To těžko. Přiznání vaší holčice je mi k ničemu. Háj je znesvěcen, bohové uraženi. Chci nápravu, ne liché sladké řeči.“

„Co se tam stalo?“ Už vidím, že nepříjemnosti běží mojí stopou a je lépe postavit se jim čelem. „Co je třeba napravit?“

„Háj ohluchl,“ odpoví druid a hlas má teď jako severák. „Blíží se zima a háj neslyší naše modlitby, nedaruje nám jmelí, neskloní k nám koruny. Nejen mně, i Laegovi dlužíš za své pošetilé mrouskání. Nestačí ti obyčejná mez, abys lehla s chlapem do trávy, potřebuješ druidský háj?“

„Přeháníš, druide.“ Rozhlédnu se po zvědavých, nestoudně lačných, pohrdavých tvářích. „Nevím, kdo je Laeg, a sama si vybírám, s kým si lehnu a kam. Jsem…“

„Dítě.“ Mlčenlivý tmavovlasý muž, sedící po Angusově boku, mi skočil do řeči. „Pošetilé děcko, které si chtělo užít léto. Do řiti…“ uhodí dlaní do stolu.

„To ne. To s cizími nedělám,“ odseknu a Myrzil, starý, v bitvách zjizvený Myrzil, se rozesměje, jako když na schodech rachotí odhozený pohár.

K mé smůle on jediný.

* * *

„Proč neotravujete taky layelské?“ Zadek mám omlácený od sedla a Kaleswald nevypadá v sinalém světle končícího podzimu zdaleka tak malebně jako v létě.

Angus se ke mně otočí. „Rituál dělala žena, aspoň to jsme zjistili. Layelští by nám nebyli k ničemu.“

„Jistě. Není to spíš tak, že jejich představený by s vámi vyrazil dveře, zatímco pánové z Bratrstva zčerstva vyrazili dveře se mnou?“

„Ne,“ zavrčí druid. „Kdyby byli co platní, byli by tady. A víc je o tom zbytečné mluvit.“

Udělám na něj obličej a nálada mi mírně stoupne. Velmi mírně, protože nemám proč být veselá.

* * *

Rada neshlédla na mé letní dobrodružství shovívavě. Křik vystřídalo mlčení, mlčení o to výhružnější, že mohlo věstit vyobcování z Bratrstva, ztrátu ochrany, odpadnutí od cechu… a tvrdý chleba potulné mastičkářky v zapadlých vískách, na zablácených tržištích a v síních páchnoucích chlévem. Za mlčením přišly pomluvy. Počet layelánců v erotických bajkách, které mě opředly, prudce vzrostl a hrozilo, že nakonec bude z hrátek se mnou podezřelý celý ctihodný řád.

Viero, mazaný rošťák Vivi, naštěstí nezklamal, ba dokonce mě ani nevymetl od společného laboratorního stolu a lože, ale ani jeho hbitý jazyk nezmohl všechno. Zlé časy přišly a vetřely se do mých dnů jako vytrvalý zápach.

* * *

„Jak je to ještě daleko?“ Začalo pršet, kopyta mé ryzky se smekají po namoklém kamení a já cítím, jak mi po obličeji teče šminka.

„Tak den cesty.“ Laeg si setře vodu z vousů a zkoumavě se zadívá na nebe. „To jen tak nepřestane.“

„Tak to stáčíme k nejbližší hospodě.“ Rázně přitáhnu klisně uzdu. „Potřebuju se usušit, najíst, vyspat v suchu… už nemůžu. A venku nespím.“

„Jedeme dál.“ Angus promluví nebezpečně klidným hlasem a já si dovedu představit, že právě tohle je chvíle, kdy se jeho žákům začne stahovat zadek. Mrknu na mladšího druida, který se tváří, že upravuje koni ohlávku.

„To klidně můžete, ale beze mne.“ Můj učitel nejsi, pomyslím si a zakmitám jazykem. „Jeďte napřed, já se najím, vyspím a doptám.“

„Jedeme dál,“ zopakuje Angus, který se mnou viditelně začíná ztrácet trpělivost.

„Ne, vracíme se do Raaby, je to kousek a hospoda tam bude.“

„Zdržíme se,“ namítne Laeg a zastrčí si pod kápi prameny mokrých vlasů.

„A co?“

„Zdá se, že slušnému chování tě v Bratrstvu nenaučili.“ Starý druid přehmátne po holi, jako by ho svrběla v dlani.

Jen se ušklíbnu. „Rubíno, jdi.“ Pobídnu kobylu a slyším, jak za mými zády Angus kleje.

„Óinseach,“ syčí.

Musím se zeptat, co to znamená, umiňuju si a koňská kopyta měří cestu k teplému krbu.

* * *

Vytrvale prší, mraky leží nad korunami stromů a Angus má pevně sevřené rty toho, kdo by se rád hádal, ale z posledních sil se snaží o opak. Pach zetlelého listí mě šimrá v nose a najednou mi to není nepříjemné. Naši koně klušou doubravou a i přes to, že skrz větve nesvítí horké, vlídné slunce, je mi tepleji. Vracím se, zní mi v uších a srdce mi skáče. Palouk lemovaný mohutnými stromy se otevírá jako náruč, a dokonce i Rubína zrychlí krok. Déšť šumí, ale místo mokrých háďat, která se plazí po kůži, teď na mě padá tekuté stříbro. Sesmeknu se z koně, potřesu hlavou, až kapky lítají, a rozběhnu se k rozložitému dubu. Háj po mně vztahuje větve a já se nebráním.

Kůra voní podzimem, když k ní přitisknu tvář, prsty hmatám po kmeni a jedu nahoru jako po hrudi muže. Vlídný proud síly mnou prostupuje a poprvé po krušných dnech štvanice mi koutky úst nadzvedne pocit štěstí. Rozevírám náruč, kam až dosáhnu rukama, a zavírám oči. Desítky nízkých hlubokých hlasů mi vniknou do vědomí a zpívají uklidňující píseň o usínání a spánku pod příkrovem sněhu. Nad mou hlavou se točí vítr, silné větve mě ukrývají jako střecha a já stojím bez pohybu a beze slova. Háj stále zpívá.

„Zbláznili jste se?“ Konečně jsem se odtrhla od stromu a rázuju si to k druidům, kteří čekají u koní. „Ta doubrava je v dokonalém pořádku. A není pravda, že ohluchla… zpívá.“

„Ano, tobě.“ Laeg zatne zuby, jako by zaháněl pláč, a zpříma se na mě podívá. „Mně ne, Angusovi ne, nikomu ze Společenstva. Už chápeš?“

Skousnu ret. „Už jo.“

„Co s tím míníš dělat? Urazila jsi bohy, děvče.“ Angus přehmátne po své vyřezávané holi. Vyhlíží přísně.

„Rituál?“ nadhodím.

„Ten jen posílí tvé spojení s hájem.“

„Hm, společný rituál?“

Druid nakrčí obočí. „Neuvidím to rád.“

„Máš lepší nápad?“

Mávne rukou a odvrátí se, jako by se nechtěl dál rozčilovat.

„Počkej,“ zarazím se, shrnu Laegovi kapuci a přitisknu mu dlaně ke spánkům.

„Slyšíš teď něco?“ Stojí s hlavou vzpřímenou a chvěje se trochu jako uštvaný kůň.

„Tak slyšíš?“

„Ano,“ přisvědčí pomalu. „Slyším, ale nerozumím. Nemluví ke mně, víš? Mluví k tobě.“

„Do psí kundy,“ zakleju a Angus se pohoršeně ohlédne.

„Bydlím kus odtud,“ hvízdne Laeg na koně. „Co kdybychom se poradili tam?“

„Dobře,“ svolím, i když se mi z hřejivé náruče dubů vlastně ani nechce.

Angus se na žáka zkoumavě zadívá.

„Rubíno,“ zavolám, abych přerušila významné ticho, „stáj čeká.“

* * *

Horká medovina voní, a dokonce i Angus se přestal tvářit upjatě.

„Víš už, jak se to mohlo stát?“ ptá se Laeg a já na chvíli vykouknu za velkým otlučeným hrnkem.

„Vím. Vím, a divím se, že vás už nenapadlo, jak to napravit.“

„Ale, takže my máme napravovat to, co jsi způsobila?“ Starý druid zdvihne obočí. „Co se tedy vlastně stalo?“

Zamnu si nos a pořádně si přihnu. „Rituál místa.“

„A jsme u toho. Proč ses nepřiznala rovnou?“

„Nenapadlo mě, že… ech, no zkrátka…“

„Pravdu…“ Medovina rozpustila Angusův chlad, ale dvakrát přívětivý stejně není.

„Sexuálně magický rituál místa,“ pokračuju. „Ale nebylo to úmyslné, prostě jsme jen…“

„Šoustali…“ zahučí Laeg zamyšleně a já vyprsknu dávku medoviny zpátky do hrnku.

„Vzpamatujte se oba,“ varuje nás Angus přísně, a tak polknu další záchvat smíchu.

„To taky. Víte něco o sexuální magii?“

„Ne,“ odsekne Angus. „Tys snad slyšela něco o tom, že by ji druidové používali? To jen u vás…“

„No, u nás se taky dvakrát často neužívá. Jde prostě o to, že oba, nebo všichni účastníci, dojdou, ech, ukojení v tu samou chvíli a při tom vizualizují, řekněme, cíl evokace.“

„A to se stalo?“ Laeg chraptí, jako by v háji nastydl.

„Několikrát,“ usměju se zasněně. „Tedy to ukojení, ne vizualizace. To prostě přišlo… samo.“

„Tak samo?“

Přikývnu a otřesu se jako v zimnici při vzpomínce na němý křik, na vztažené ruce větví, na závratný pocit letu k hřejícímu slunci a na štiplavou vůni ostružin.

„Tak. Co zkusit to samé s nějakou druidkou?“ vytáhnu trumf a čekám.

Angus plácne dlaní do desky stolu. „Tohle má být to řešení?“

„Proč ne?“

Laeg zavrtí hlavou. „To není možné… Háj je posvátný, bohyně Don takové věci nerada vidí, a…“

„Háj otevřel svou náruč jako opuštěná ženská, když jsme přišli. Stačilo se opřít o kmeny dubů a lísá se ke mně jako kocour. Copak to nechápete? A jak se zdá, Don se taky potěšila pohledem na layelánské, ehm…“ vyskočím od stolu, hlava se mi zamotá vypitým kvasem a já se skulím zpátky na lavici.

Druidi na mě hledí s výrazem vyhrazeným pro nezvladatelné děti a jankovité koně.

„Dobře, tak ne. Takže zítra to zkusíme spolu.“

„Co?“ očividně ztuhne Laeg.

„Zaříkávání, ohníčky… když holt nechceš rozšněrovat poklopec,“ zahihňám se a sama sobě přiznám, že jsem opilá.

„Spát,“ zavelí Angus. „A ty, Laegu, ty spíš v maštali.“

* * *

Ještě se usmívám, jak ve mně doznívá zpěv háje, ohlédnu se po Laegovi a mrknu na něj.

„Tak co?“

Zavrtí hlavou, náhle se zdá starý a unavený. „Nic. Mlčí. Ke mně mlčí, Moire. Mělo mě napadnout, že to nevyjde.“

Z náhlého popudu ho obejmu kolem ramen… „Musí to nějak jít.“

„Nějak jistě, a také s někým jiným. Udělal jsem chybu, špatně jsem se staral, já…“

„Ty jsi ale tele,“ odstrčím ho. „Stromy nechtějí obřad, chtějí vztah. Něco obyčejného jako slzy, krev nebo…“

„Semeno, že? Slzy a krev jsem zkoušel, to mi věř.“ Mluví uraženě. „Já už nejsem kůzle, slečinko.“

„Já zas nejsem napůl zcepenělý druid.“ Poplácám jeden z dubů jako mohutného koně. „Viď?“

Od Laegovy chaty přichází Angus.

„Bude problém?“

Muž přikývne. „To si piš. Pěkně mě seřve…“

„A mě?“

Laeg se usměje. „Ty nespadáš pod jeho jurisdikci.“

„Podařilo se?“ Angus se zkoumavě rozhlédne po dubech, které stojí kolem nás jako nestranný rozhodčí sbor.

„Ne.“

„Myslel jsem si to.“ Stiskne rty a hůl drží tak pevně, až mu bělají klouby prstů.

„Co jmelí?“ zeptá se Laeg skoro nesměle.

„Jmelí? Letos žádné jmelí z caswallaského háje… Kdo by ho řezal, ona snad?“

„Je to vysoko,“ rozhlédnu se po doubravě.

„Je to nesmysl, Laegu.“

Druid sklopí hlavu a mně se sevře srdce. Tohle jsem nechtěla. „Nezkusíme to ještě?“

„Vrať se domů,“ zachraptí Laeg a dívá se někam nad moji hlavu.

„A háj?“

„To není tvoje starost,“ vloží se do rozhovoru Angus. „Škody jsi nadělala dost. Řeknu v Radě, že…“

„Neobtěžuj se,“ skočím mu do řeči ledově. „Nemusíš říkat nic. Vyhodí mě i tak.“

Štěstí nalezené v písni stromů je pryč, zbyly jen lidské hádky a já znovu cítím déšť za límcem.

„Bylo mi potěšením,“ kývnu na muže, zamlkle stojící na zešeřelém palouku.

„Bylo mi potěšením,“ s úsměvem mávnu rukou k mohutným korunám a jdu.

Domů mířím sama, z mraků se sype mokrý sníh a Rubíně v něm kloužou kopyta. Vítr mi jako nůž vniká skrz plášť, kožich, košili a kůži rovnou do hrudi. Chlad převzal vládu a sníh se vrší kolem mne i ve mně.

* * *

Znovu Velká rada, Ignáciovy pichlavé oči, ječení Sidonie, jedovaté narážky a výčitky. Řetěz dnů bolavých jako obnažený nerv a Viero se tváří vážně. Dokonce i Viero.

„Dostanou tě odtud,“ varuje mě. „Lišti, odpros je. Jdi za Sidonií a breč, jdi za Myrzilem a lísej se. Dají ti důtku a zapomenou… no, budou se tvářit, že zapomněli.“

„Seru na ně. Na ně a na Anguse taky.“

„Dají ti to sežrat, lišti,“ povzdychne si a zvrátí mě do polštářů. „Stojí to za to?“

Zvednu se na lokti. „Nevím. Já jenom nedokážu…“ nedořeknu, protože vidím, že mě neposlouchá. Hlavu má zabořenou v mém klíně a něco šeptá. Šeptá?

* * *

Sál hučí, jako hučí každý rok. Slavnost slunovratu. Slunovratová blicí ožíračka, jak říká Vivi. Účesy, kožichy, drby.

„Máš to vzadu moc vystřižený,“ syčí mi Viero do ucha. „Je ti vidět na zadek.“ To už mi do ucha strká jazyk.

„Tak ať. Beztak mám znamení poběhlice vypálené na…“

„Půlce?“

„Chlíváku.“

Směje se, ale ne dost upřímně. Vím proč. Pohledy nás ohmatávají, v ústech drnčí mé jméno. „Moire, co to dělá s layelánci. S tím druidem taky? Nebo s oběma? S layelánským řádem a druidským kruhem? S ženskými? S galejníky?“

Naberu vzduch do plic. „Dojdi mi ještě pro panáka, zlato.“

Houpám se na parketu za zvuků jakési extatické píšťaly a snažím se nevnímat ruku, která mi putuje po zadku. Není první, kdo to zkouší, tenhle černovlasý kocour s ostře zastřiženými kotletami.

„Nepůjdem ke mně?“ sklání se k mému rameni.

Zvednu nos. „Ne.“

„Ale no tak, lištičko.“

„Pro tebe nejsem žádná lištička, sokolíku.“ Dívám se do tmavých očí Vierova přítele z koleje, Desmond se jmenuje, Desmond, vybavím si.

„A dej ruku dolů z mýho zadku.“

„Protože nejsem layelánec?“

Facka, která dopadne na jeho tvář, je spíš jen hlasitá, ale spolehlivě otočí všechny hlavy. Jdu sálem ke dveřím, Viero vrtí hlavou, šum úsměšků za mými zády a z něj Myrzilův ochraptělý bas: „To hádě má temperament, škoda, že nejsem mladší.“

Krátce se zasměju a dveře za mnou zapadnou.

* * *

Zima pomalu odtává k jaru, na donberských ulicích leží špinavá břečka, ze střech teče a já vstávám až o polednách. Hlava mě bolí.

Viero, otrávený mou obecnou skleslostí, uspořádal večírek, který se protáhl, jak už to tak bývá, do časných ranních hodin.

Konve vína, trocha bílého prachu, nějaká afrodisiaka… teď si ještě vzpomenout, kdo k ránu spal v mé posteli.

„Vivi,“ zaječím. „Vivi!“

Není tu. Uznale zamručím a hned se chytím za hlavu, kterou jsem nerozvážně pohnula. Zodpovědný Viero, který nevynechá jedinou příležitost zúčastnit se nějakého jednání. A to u něj na cimře celou noc vřískala holka. No, snad to bohové vidí.

„Moir,“ zavrzaly dveře dole na schodech a Viero mě volá divně přiškrceným hlasem.

„Moir, kde jsi?“

„V posteli, kde bych byla.“ Převalím se na břicho a žaludek mi stáhne předtucha. „Stalo se něco?“

Viero hodí promočenou čapku na pokrývku. „Neštovice.“

„Cože?“ Nějak mi to nedochází, ale i název nemoci vzbuzuje někde uvnitř mne pocit ohrožení.

„Neštovice. Epidemie v celý zemi.“

„Kurva.“ Stoupnu bosýma nohama na studenou zem a proberu se úplně.

„Čeká nás výlet do špitálů a po vesnicích. Všechny.“

Škytnu. „Vivi, mám strach.“

Sklesle se spustí na postel vedle mě.

„To nemusíš. V Institutu jsi přece taky prošla ‚impregem‘, ne?“

„Myslíš substanci pod kůži a tak?“

Kývne bradou, jak má ve zvyku.

„To jo. Nebojím se neštovic, spíš… že bude kolem mě spousta smrti. Děti, ženské… Vivi,“ pověsím se mu na krk. „Mám strach, mám strach,“ drmolím do milencovy košile.

„Taky ho mám,“ hlesne Viero a převalí se na mě.

Peřina, přetažená přes hlavy, nás na chvíli schová před světem.

* * *

Z budovy Rady vypadnu jako spráskaná.

„Grabstein, Grabstein, taková díra,“ v hlavě mi běhají myšlenky jako vyděšené myši. Nejlepší příležitost, jak se mě teď zbavit, když…

Ignácius se usmál jako kocour, k lenosti přežraný, a nabídl mi mísu plnou malých ruliček. „Vyber si, kde budeš pomáhat, mladá dámo.“ Co naplat, vyzná se, jinak by nebyl tam, kde je.

Takže Grabstein. Bez Viera za zadkem. Bez Gotfrýdy, která za mě hledala v knížkách a psala taháky, bez Hortenzie, která napovídala při živlové…

Sama, na vlastní účet. Nad městem vlají žluté prapory, značící nákazu. Je to i tady, je to všude. Hrdlo se mi stáhne, oči zamží a pak se rozběhnu domů, i když už vím, že před touhle mizérií se pod přikrývkou neschovám.

„Poslali mě do Grabsteinu,“ běduju. Sedíme u krbu, horké víno v pohárech a tváře stažené.

„Vím, kotě.“ Viero si povzdychne.

„Jak to můžeš vědět?“

„Prostě vím. Nic lepšího se sehnat nedalo.“

Tak se přece staral, pomyslím si.

„Lepšího? Všechno je lepší.“

Viero rozvážně zavrtí hlavou. „Ani náhodou, lišti. Grabstein je aspoň město, i když ti tak možná nepřipadá. V míse byly i vesnice, příhraniční zapadákovy, hnízda, kde na pět obyvatel připadá šest mordýřů. Zemědělské usedlosti… a taky galeje.“

„Do psí kundy.“

„Tak. Upřímně, musel jsem se v Sidoniině budoáru hodně snažit.“

„Ale nee,“ nakrčím znechuceně nos.

„Ale jo. Máš za co mi být vděčná, prdelko.“

„Kam poslali tebe?“ kývnu na tmavovlasého floutka, kterého jsem na plese počastovala seknutím.

„Saala. Taky díra.“

Zavrtám se hlouběji do kožešiny, jak mě z budoucího mrazí.

„A co vlastně jako máme dělat? Roubovat lidi šlemem z kravských boláků? Pomůže to?“

Tmavovlasý Desmond se zašklebí. „Tys při léčitelství nedávala pozor, viď? No, ani mě to nepřekvapuje.“

„Chceš zase jednu?“ Pěstí naznačuju, co mu udělám.

„Jen se kočkujte, brzo nás přejde legrace,“ sykne varovně Viero a odšourá se do knihovny pro učený foliant. Z knihy padá prach a usvědčuje nás z liknavého studia. Vivi listuje, až to šustí, a pak zabodne prst do stránky.

„Takže roubování, jak říká naše půvabná přítelkyně, u nakažených už nepomůže. Budeme si muset vystačit s magií.“

„Sežere nás to.“

„A tohle říká někdo, kdo je schopen přebrat druidům háj.“ Desmond se směje.

„Háj,“ opakuju pomalu a najednou vím, že do Kaleswaldu musím, že tam musím dřív, než se nade mnou zavřou vody Grabsteinu. V uších mi zní hluboká uklidňující píseň dubů a rozpouští led, který mi drtí srdce stejně jako kra skořápku loďky.

„Do háje, ještě vám naleju, děti, ať to nevystydne.“ Viero furiantsky balancuje s kotlíkem a víno teče na kalhoty a do kožešin.

* * *

Valach se vzpouzí na oprati přivázané k sedlu. Ještě toho trochu. Blátivé předjaří mě zebe pod jezdeckými rukavicemi, Rubína frká a já kleju, sprostě a venkoncem marně, protože koním je to stejně jedno a nikdo jiný mě neslyší.

Cesta je rozježděná koly vozů těch šťastlivců, kteří před nákazou prchají do odlehlých samot v naději, že tam je neštovice nedostihnou. Možná ne, ale pokud ano, pomoc přijde pozdě… soudě podle tempa mého cestování, příliš pozdě.

Blížím se ke Kaleswaldu, vzpomínám na les ve stínech léta, les pokrytý prvním sněhem a teď znovu se probouzející. Jaro však letos nenese naději, spíš se jen vleče, unavené vytrvalou zimou. Vítr mi do tváře zažene ostrý namrzlý déšť. Hospoda, potřebuju hospodu, otřesu se a téměř bezděčně zabočím k Raabě.

Raabská městská brána je uzavřená, i když se ještě ani nesetmělo. Uzavřená jako před útokem, uzavřená jako vrata žaláře. Zabuším na ni a čekám…

„Cizince nevpouštíme, máme dost svých boláků,“ zahuhlá z vížky kdosi a já bych přísahala, že si u úst drží šátek.

„Jsem čarodějka,“ zakřičím odpověď. „Z Bratrstva, nemám neštovice. A ani je nemůžu dostat,“ doložím tišeji, abych si dodala odvahy. Na bráně mě však už neposlouchají. Vrata se se skřípotem otevřou a biřici se nemotorně klaní.

„Čekáme vás, ctihodná, čekáme.“ Pobídnu Rubínu, škubnu opratí vzdorovité nákladní herky a vjedu dovnitř.

„Jsi mladá, vzácná paní,“ říká starosta, statný muž s tváří pokrytou typickými jizvami.

„No, jsem, a upřímně řečeno, nejsem ani ta, na kterou čekáte. Jen projíždím, chci se ohřát a… a jak to tu vypadá s nákazou?“ zeptám se, když si všimnu jeho zoufalého výrazu.

„Ne tak zle jako jinde, ale kdo ví, co bude zítra,“ mluví, jako by se brodil ledovou vodou.

„Ty už se nenakazíš,“ chci ho potěšit.

Zavrtí hlavou. „Vím. Ještě před dvěma týdny byl starostou můj bratr. Zemřel.“

V rozpacích se zarazím. Co na to říct… Pak mě pojednou zazebe zoufalství toho muže a já se konečně proberu.

„Tvé děti onemocněly?“ zeptám se přímo.

„Tak, vzácná… děti i žena… nejmladšímu je teprve pár měsíců. Nevydrží.“

Shrnu dozadu kapuci a lítostivě si prohlédnu promočené boty.

„Podívám se, co se dá dělat. Zařídíš, aby mi sehnali nějaké jídlo?“ otážu se skoro prosebně a zjizvený přisvědčí.

Natáhnu se po Rubínině uzdě a vtom, zničehonic, mi muž neohrabaně políbí ruku.

Stojím na ulici zaražená a z šedého nebe na mě padají ostré střípky ledu.

Pamatuju si Raabu jako docela utěšené hnízdo s rušným trhem a přiměřeně zaneřáděnými uličkami, teď je však tichá. Zmlklá, zděšená, ztracená v sobě. Nakažená.

Vedu koně k hostinci podél zabedněných oken, zavřených krámů… z polorozbořeného stavení se ozývá zpěv opilce. Přitáhnu si plášť těsněji k tělu, ale beztak mě mrazí dál.

Starostův dům v rohu náměstí je obvykle jistě čistý a plný vůně jídla, teď však páchne zapařenými peřinami, vrbovou kůrou a zoufalstvím.

„Kde jsou?“ ptám se šeptem průvodce, který vstoupil dovnitř takřka po špičkách.

„V ložnici,“ zasípe a já vím, že se bojí vstoupit.

„Pojďme,“ táhnu ho za rukáv. Taky mám strach, ale zároveň cítím vztek, vztek na mizérii nemoci, vztek na zubatou, která sahá po nemluvňatech.

„Čím dřív je uvidím, tím líp.“

Poctivé dubové dveře se otevřou a já přehlédnu místnost. Zoufalá žena se pokouší vnutit splasklý prs dítěti, jehož tvářička je pokryta boláky. Tři další děti, nejstaršímu je možná deset let, se choulí v druhé posteli, příliš vyčerpané horečkou, než aby mohly plakat.

„Nedrbej si to,“ zachraptí starostka.

„Jak jim je, Adel?“ Muž starostlivě nahlíží pod přikrývku. Jeho žena jen zvedne oči. Je v nich únava hluboká jako smrt.

„Zle.“

„Přivedl jsem pomoc, čarodějku. Všechno bude dobré.“

„Jen pomalu,“ odsunu ho rázně stranou. „Nejdřív toho malého. Nepije, že?“ Děcko má oči zavřené a víčka pokrytá mokvavými puchýři.

„Má to i v očích?“ zeptám se ještě. Matka vrtí hlavou a dívá se na mě jako zvíře, které porážejí.

Zvednu děcko z lůžka, lehký uzlík, malé vyčerpané tělo, které už pomalu odchází na druhý břeh, nadechnu se a zatajím dech. Tisknu dítě k sobě a má síla, moje šťáva života, teče do dítěte v mých loktech. Háj, opakuju si, háj v létě. Slunce znovu svítí na mou hlavu, včely vpisují do vzduchu tajemné znaky, a pak začne dítě plakat. Řve z plných plic.

„Co se stalo?“ lekne se starosta.

„Vrátil se,“ vydechnu tiše. „Znovu se vrátil na tenhle mizerný svět a uvědomil si, že má žízeň.“

„Adel, dej mu pít,“ zalyká se muž štěstím, ale já ho zarazím.

„Tvá žena má horečku, mléko nebude dobré… dejte mu zatím odvar z heřmánku, než se na ni podívám.“

„Co já,“ vrtí Adela hlavou, „děti jsou nemocné, na mně nezáleží.“

„Ne?“ syknu a zní to ostře. „A když ty umřeš, kdo jim pofouká koleno a uvaří kaši? Lež a drž.“ Jsem na sebe trochu hrdá, když jí přikládám ruce ke spánkům a znovu slyším bzučet caswallaské včely.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

U každého dubu

Dodatky