Petr Heteša

LÁSKA AŽ ZA HROB

Ukážka z elektronickej knihy

Petr Heteša

LÁSKA AŽ ZA HROB

Nakladatelství Epocha

Copyright © Petr Heteša, 2008

Cover © Dan Černý & Lukáš Tuma, 2008

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, 2008

ISBN 978-80-87027-69-1

OBSAH

I. NEVIDITELNÉ CHVĚNÍ

II. PODIVNÝ SKŘÍPOT

III. HRA MIMO HŘIŠTĚ

IV. AKTIVACE ZBRAŇOVÝCH SYSTÉMŮ

V. POULIČNÍ VÁLKA

VI. LÁSKA AŽ ZA HROB

I. NEVIDITELNÉ CHVĚNÍ

1.

Vlastně to ani žádný signál nebyl. Nebylo to elektrického, světelného ani elektromagnetického původu. Nebylo to nic, co by odpovídalo jakýmkoliv fyzikálně-chemickým či optickým jevům na Zemi. Byl to jen slabý záchvěv skály v pohoří Wind River v jižní části Wyomingu. Vlastně to ani záchvěv nebyl, pouze jako by se uvnitř těch několika miliard tun žuly přeskupily čtyři nebo pět atomů nebo se možná jen nepatrně změnila jejich struktura.

Přesto ten signál, který vlastně žádným signálem nebyl, zachytil zdánlivě zcela bezvýznamný meteoroid pohybující se v blízkosti Merkuru, jehož operační výkon byl ovšem tisícinásobně větší a rychlejší, než kdyby se spojily všechny počítače na Zemi. Ten ho překódoval a změnil jeho strukturu tak, aby informace zůstala zachována i po průchodu černou dírou. Poté jej odeslal do mlhoviny Penta H-1959, kde se u hvězdy Tantrea bortil vesmír v nicotu. Devátá planetka hvězdy Scarberus, na druhé straně nicoty, zachytila signál-nesignál bezprostředně poté. Konkrétně skalní masiv na jednom z jejích pólů. Tato skála byla mozkem celé té nevelké hvězdné soustavy skládající se z jedenácti planet.

Informace překódovaná do pozemsky srozumitelné zprávy by vypadala asi takto:

Odesílatel: 4. planeta hvězdy EB 805612-H, vesmír číslo 6

Příjemce: 9. planeta hvězdy Scarberus, vesmír číslo 1

Přes úspěšně probíhající a stále se rozšiřující infiltraci se vyskytly jisté náznaky komplikací, které by mohly vést k prozrazení celé zdejší mise. Zasílám poslední aktualizované diagramy, z nichž je patrný současný rozsah infiltrace, a po jejich vyhodnocení z vaší strany žádám o povolení radikálních kroků k eliminaci výše zmíněného potenciálního nebezpečí.

Odpověď šla úplně stejnou cestou jako předchozí zpráva a na Zemi dorazila po devíti hodinách od jejího odeslání. Převedená do pozemsky srozumitelné řeči říkala asi toto:

Odesílatel: 9. planeta hvězdy Scarberus, vesmír číslo 1

Příjemce: 4. planeta hvězdy EB 805612-H, vesmír číslo 6

Podle posledních vašich zpráv a jejich rozborů situace na 4. planetě hvězdy EB 805612-H ještě není taková, aby mohlo být přistoupeno k nějakým radikálním krokům, které by vzhledem k situaci nemusely být úspěšné a mohly by věci pokazit ještě více. Je nutno zvolit řešení standardní pro místní podmínky, tedy takové, které nevyvolá ani náznak podezření. Tedy řešení odpovídající biologickým a sociálním podmínkám dané civilizace a stupni jejího vývoje. Cílem je, aby infiltrace zůstala i nadále latentní, alespoň do té doby, než si budeme jisti, že je takového rozsahu a stupně, kdy budeme mít nad tímto životem absolutní kontrolu. Z vašich diagramů je patrné, že výše uvedená situace ještě nenastala.

2.

Cameron Sodenbergerová se pohybovala čtvrtí Chincoteague jako protřelá kočka svým oblíbeným dvorkem plným nejrůznějšího harampádí. Ostatně k tomu dvorku s haraburdím neměla zmíněná baltimorská čtvrt’ nikdy daleko. Byl to malý místní Bronx se vším všudy, co k takovému Bronxu patří. Bezútěšné ulice tvořené oprýskanými domy bez okapů, okny bez záclon a mnohdy i bez skel, rozbitými pouličními lampami a panoptikálními žebráky promíchanými s dealery drog, s bezdomovci rozdělávajícími si oheň přímo na ulici, aby si alespoň ohřáli párky ukradené před hodinou na tržnici, s vykřičenými hospodami té nejnižší cenové skupiny, se svítícími neonovými reklamami, v nichž vždy nejméně dvě až tři písmena nesvítila, s vraky aut odstavenými a rezavějícími na chodníku a obývanými prapodivnými existencemi, s černošskými teenagery hrajícími basket u rozbitých výkladních skříní, i totálně rezignující policejní hlídkou, projíždějící pravidelně jednou za dvě hodiny hlavní třídou Park Heights a zdravící se s místními prostitutkami. Každý čtvrtek mezi jedenáctou a druhou hodinou noční těmito bezútěšnými ulicemi, tvořenými nemocnými domy, kde by nebydlela ani beznaděj, projížděl popelářský vůz, aby vyprázdnil popelnice, přestože většina odpadků byla stejně poházena na ulici mimo ně. Dobu svozu odpadků určovala městská vyhláška baltimorské radnice tak, aby tato činnost co nejméně narušovala normální chod města. V Chincoteague tomu bylo ale právě naopak. Právě v tuto dobu tu bylo nejživěji.

Čtvrt’, ve dne totálně mrtvá, jakoby vylidněná po nějaké nukleární katastrofě, v noci ožívala do prudce a chaoticky tepajícího světa plného radostí i tragédií, splněných snů i osudových kolapsů. Všichni ti, kteří se v této čtvrti vůbec odvážili podnikat, měli otevřeno výhradně v noci. Bary, zastavárny, nevěstince, rychlé bufety, černé sázkové kanceláře, bazary, herny, překupníci všeho možného i nemožného, to byly kulisy a herci tohoto černého a ponurého divadla.

Cameron Sodenbergerové bylo čtyřiadvacet let a její výška byla sto osmdesát šest centimetrů. Její vysokou a štíhlou postavu s kočičími pohyby pak ještě doplňovaly dlouhé rovné vlasy neurčitého odstínu. Někdo by možná řekl špinavá blond. Měla na sobě tričko s dlouhým rukávem a pomerančem na zádech a rifle mrkváče, které prodlužovaly už tak dlouhé štíhlé nohy.

Cameron Sodenbergerová nejméně třetinu všech ztroskotaných existencí na tomhle místě znala, stejně jako každou uličku, každý barák, každý roh, nejméně tisíckrát označený volně se potulujícími vychrtlými psy. Chincoteague milovala právě pro ty osudy zdejších lidí, protože toto byl život, toto byla realita a jedině toto byl skutečný svět, daleko pravdivější a bohatší, upřímnější a skutečnější, živější a prožitější než ten o dva kilometry dál, svět úředníků a bankéřů a spořádaných životů v ostatních částech města.

Přestože zde nebydlela, cítila, že sem patří. Že právě toto je prostředí, ve kterém může volně dýchat v symbióze s dalšími dvaceti tisíci opuštěnými srdci tohoto světa. Jakýkoliv cizí prvek v chincoteagueském vesmíru pak byl zřetelný na první pohled, nebo lépe řečeno na první pocit. Zdejší svět byl ve svém zdánlivém chaosu zaběhaný jako ten nejlépe fungující stroj, tak neměnný, tak pravidelný a tak charakteristický svými pachy, že jakýkoliv nepatřičný či z normálu se vymykající jev z něj čněl velmi výrazným a nepřehlédnutelným způsobem. A právě takový pocit cizího prvku teď Cameron Sodenbergerová měla.

Tomu muži mohlo být tak něco kolem čtyřicítky a to, že sem nepatří a že je cizím prvkem, bylo zřetelné už z jeho oblečení, které se opravdu hodilo spíše do obchodního a administrativního centra baltimorské metropole než sem, kde budilo stejně nesmyslný a šokující dojem jako přistání létajícího talíře. Bylo zcela evidentní, že muž Cameron sleduje, protože byl nepřehlédnutelný na pět set metrů a v tomto prostředí působil jako radioaktivní hřib. Na rohu Putty Hill si ho všiml i starý Dunsby, chystající si svůj noční příbytek ze šesti kartonových krabic od nějakého nábytku. Mrknul na Cameron, ale ta mu okamžitě dala znamení, že je všechno v pořádku a že to zvládne sama. Věděla, že v této městské části cizí prvek nemá nejmenší šanci na přežití, a její zvědavost byla větší než pocit, že by ten problém mohl během několika málo vteřin za ni vyřešit někdo jiný. Cameron Sodenbergerová už byla taková. Nikdy před problémy neutíkala, spíše se dostávala do opačné polohy, že je sama vyhledávala. A tento cizí prvek v Chincoteague nesporně problémem byl.

Bylo půl jedenácté večer. Zahnula na Nabbs Creek Road, obešla dva žebráky u ohně a přemýšlela, co její stín sleduje a jaký může mít cíl. Na Druidd Avenue si ho vůbec nevšimla, ale pravděpodobně ho má za sebou už odtamtud. Jenže to byla ještě normální ulice s obchody a kancelářemi a v davech lidí si ho ani všimnout nemohla. Začal vyčnívat právě až tady v Chincoteague.

Možná ho zaujala a chtěl vědět, kde bydlí. A nebo to byl nějaký úchyl a doufal, že pojede někam za město, kde se ji pokusí přepadnout a znásilnit. Třeba doufal, že půjde nějakým opuštěným parkem. Pravděpodobně bude úplně vylízaný nebo totálně zaslepený její krásou, když si ani nevšiml, kde se najednou ocitl. Cameron se o něj tady už nemusela vlastně vůbec starat, protože bylo jen otázkou času, kdy ho někdo sejme a okrade. Cameron, která sotva před hodinou absorbovala svoji dávku cracku, vůbec strach neměla. Droga snížila práh pro vznik úzkosti a strachu, a naopak zvýšila její energii a aktivitu.

Zahnula do tmavého průjezdu k Evansově zastavárně a hned za rohem se přitiskla zády k oprýskané vlhké stěně. Její pronásledovatel vešel do ztemnělého koridoru, zrychlil chůzi a přešel ji, aniž si jí všimnul. Cameron Sondenbergerová se sehnula pro kus prkna na zemi. Poté se neslyšnými kočičími pohyby přiblížila k neznámému zezadu a hlavou jí proběhl instruktážní film sebeobrany, jenž jim promítali asi před rokem. To pak celé ještě ve zlomku vteřiny porovnala s kurzy karate, které ještě stále navštěvovala, aby si ověřila přesný úhel rány, aby oběť nezabila. Neznámý zrovna vycházel z tmavého průjezdu do spoře osvětleného dvora, když Cameron Sodenbergeová zdvihla pětikilové prkno nad hlavu a udeřila.

3.

Chlapík se nehýbal a měl toho prokazatelně dost. Ležel na zemi divně schoulený, jako by snad ani neměl kostru, a nejevil známky života. Cameron přesto věděla, že úder, který zasadila, by neměl být smrtelný. Alespoň jim to v kursu tvrdili. Opatrně k němu přistoupila a šťouchla do něj nohou. Nic. Rozhlédla se kolem sebe. Všude byl absolutní klid, jen z oken Evansovy zastavárny probleskovalo na dvůr trochu světla.

Sklonila se k ležící postavě. Nic. Uchopila ji opatrně za ramena a snažila se ji otočit. Byl docela těžký, ale na druhý pokus se jí ho přesto podařilo otočit na záda. Přiložila palec ke krční tepně, aby nahmatala pulz. Pod prstem jí něco tepalo, ale nebyla si jista, jestli ty impulzy jsou její vlastní tep, nebo tep toho chlápka. Ale vypadalo to, že dýchá a srdce mu tluče.

Rozepnula mu sako a se samozřejmostí sáhla do náprsní kapsy. Vytáhla z ní velkou automatickou pistoli Combat 800A. Nevěřícně si prohlížela její zlověstné obrysy v matném světle a udiveně na ni zírala. Byla těžká. A určitě to nebyla žádná maketa, ale plně funkční zbraň. Proboha…

Sáhla znova do saka a vytáhla náprsní tašku. Otevřela ji. Našla řidičák. Andrew Knight. Fotka musela být stará nejméně deset let, protože se z ní šklebil nějaký naivní student. Potom dvě kreditní karty a pak další průkaz. Po zádech jí začal stékat studený pot a ruce se jí mírně roztřásly. Nepomohla jí ani dávka cracku, která jí proudila v krvi. Třásla se. Ne z té fotky, ale z emblému nad ní. FBI.

4.

Hlavně nezpanikařit. Nikdo ji neviděl. Nechá ho tu ležet. Vlastně se nic nestalo. A v této čtvrti si o to vyloženě koledoval. Neměl tu co dělat. Zrychlila krok a zahnula na lépe osvětlenou Andover Road.

„Ahoj Žirafo, nemáš cigáro?“ oslovila ji postava v dlouhém, těžkém, koženém a ošoupaném kabátě až po zem. Lekla se. Chvilku jí trvalo, než si uvědomila, že je to starý Gatsby, sběratel prázdných lahví. Sáhla do kapsy a hodila mu pomačkanou krabičku cigaret značky Marlboro. Mohlo jich tam být ještě šest.

„Čau… dneska mám hrozně naspěch…“

Ani se neohlédla a dlouhými rychlými kroky se vzdalovala od Nabbs Creek Road. Pořád před sebou viděla velkou těžkou pistoli ve své třesoucí se ruce. Jestli ho někdo najde, jako že určitě ano, tak to bude to první, co mu vezmou. Do prdele. Měla by zavolat policii. Možná ho najde Evans, pro kterého bude hračka poslat zbraň dál. Ne. Musí zavolat policii. V chůzi vytáhla z kapsy mobil a začala vyťukávat číslo. Hovno. Do hajzlu. Nemůže zavolat policii. Zjistili by ji přes mobil. Všechno se proti ní spiklo. Minula Simpsonův hampejz, před kterým si dva černošští mladíci kopali plechovkou coly přes celou ulici.

„Čau, šťabajzno, nechceš si zahrát?“

„Běž do hajzlu!“ vyštěkla úsečně a dál se zaobírala myšlenkami jak z toho. Marc McAshlan. No jasně. Ten to určitě vymyslí. Ten se vyzná v elektronice a určitě přijde na něco, aby zametl stopy. Zastavila se, opřela se zády o stožár osvětlení, jehož lampa byla stejně roztřískaná, takže nesvítila. Znova vytáhla mobil a vyťukala Marcovo číslo. Trvalo příšerně dlouho, než to konečně zvedl.

„Ahoj… Nespíš ještě?“

„Čau… ještě ne…  a ještě asi dlouho nebudu.“

„Hele…  potřebovala bych pomoc.“

„Už zase?“

„No, dyť mě znáš…“

„Tak přijď. Uvidíme, co se pro tebe dá udělat.“

„To nejde. Jsem v Chincoteague.“

„Ježíšmarjá…  co tam děláš?“

„Mám průser.“

„Snad po tobě někdo neskočil?“

„Po mně ne. Ale já po někom.“

„Co blbneš?“

„No fakt. Potřebovala bych, abys zavolal policajty.“

„Proč?“

„Aby si pro něho přijeli.“

„No tak se na něj vyser, ne?“

„To nejde…  Asi to bude někdo důležitej…“

„Koho jsi sejmula, proboha?“

„Vypadal normálně…  prostě normálně blbě…  Ale byl to agent FBI.“

„Cože?“

„To teď neřeš. Prostě jsem ho v jednom tmavým průjezdu sejmula. Je v bezvědomí a má u sebe velkou pistoli. Potřebovala bych, abys zavolal policajty. Aby si pro něj přijeli dřív, než ho tady vošacujou.“

„Jo, ty nechceš…“

„Pochopitelně. Chci zůstat mimo, rozumíš?“

„Takže nějak jim dát vědět, aby jako nevěděli kdo.“

„Jo. Dneska ti to mimořádně myslí.“

„No jo…  ale já jim taky zavolat nemůžu.“

„To vím taky. Ale určitě něco vymyslíš, ne? Musí to nějak jít. Nebo řekni třeba svý babičce nebo já nevím komu, ať jim zavolá.“

„Babičce?“

„To byl jen příklad, vole.“

„Brnkni z budky.“

„Už jsi zažil nějakou funkční budku v Chincoteague?“

„No, já bych možná moh', ale to bych musel jít někam dál.“

„Jinak to nejde?“

„Možná přes internet. Poslat jim mail.“

„Dobrej nápad. Uděláš to?“

„Zkusím to. Ale budu to muset vymyslet nějak komplikovaněji, aby ho nevystopovali.“

„Ty už si poradíš. Hele, je to v ulici Nabbs Creek Road v Chincoteague. V prvním průjezdu vpravo, na jeho konci. Ale mrskni sebou.“

„Ty jsi jinak v pohodě?“

„Já jo.“

„Dobrý…  zkusím to.“

„To budeš hodnej. Díky. A zítra se stavím.“

„Budu štěstím bez sebe.“

Cameron vypnula mobil a zasunula ho do kapsy. Teď už byla trochu klidnější. Nakonec to vyřešila docela elegantně, protože Marc je mozek a určitě na něco přijde. Pozorovala dva vychrtlé psy, jak se na protější straně ulice hrabou v rozsypaných odpadcích pod kontejnerem. Ale měli smůlu. Před nimi to už určitě probrali místní bezdomovci. Odpoutala se od kandelábru a vydala se konečně tam, kam měla původně namířeno. Ke Connely Wagnerovi.

5.

Ruddy Joinnery se napil minerálky a řekl: „Ty vole… slyšel jsi to?“

„Jo… Tak to se poser. Ona snad sejmula Knighta,“ odpověděl Geoff Bee a zapálil si cigaretu.

„Chápeš to? Oni vyšlou vygumovanýho pitomce, který se nechá sejmout nějakou studentkou. Chápeš to? Volám Jerrada.“

„No…  ten bude rád…  v tuhle dobu.“

„Poslal ho tam on, tak ať si to teď vyžere.“

Joinnery vyťukal číslo Leigha Jerrada a čekal na spojení.

Baltimorská centrála FBI sídlila v nenápadném domě na Gwynn Falls v jihovýchodní části města a jejich oddělení pro elektronický monitoring, normální srozumitelnou řečí telefonní odposlech, bylo umístěno ve druhém suterénu. Cameron Sodenbergerová nemohla tušit, že její snaha o zametení stop vyzněla zcela naprázdno, jelikož její mobil byl už pět dní odposloucháván, ať volala kamkoliv. Všechna čísla, na která volala, byla zanášena do databáze k následné analýze, stejně jako nahrávky všech jejích hovorů.

„Jerrad…  co se děje?“

„Hele kapitáne, ta vaše čičina právě sejmula agenta.“

„Jaká čičina sakra?“

„Sodenbergerová.“

„Cože?“

„Jo. Ta Sodenbergerová. Sejmula ho někde v Chincoteague.“

„Cože? Ona byla v Chincoteague?“

„Jo.“

„A koho že sejmula?“

„Knighta.“

„Vy tam asi chlastáte.“

„Nechlastáme, kapitáne.“

„Proboha, co tam dělala?“

„To nevím. V každém případě jsme teď zachytili hovor mezi ní a nějakým jejím kámošem. Prosila ho, aby hned zavolal policii, protože sejmula nějakého agenta FBI. A na její sledovačce byl v tu dobu Knight. Tak předpokládám, že je to on. Pokud si teda s někým nevyměnil službu.“

„Ona věděla…“

„Poté, co ho sejmula, ho asi prošacovala a našla jeho průkaz.“

„Do prdele. Proboha, a co Knight? Žije?“

„O tom nic neříkala. A taky u něj našla zbraň.“

„Ona mu vzala zbraň?“

„To asi ne. Volala právě proto, aby její kámoš zavolal policajty, aby si pro něj přijeli dřív, než ho najde někdo jinej a tu jeho pistoli mu zabaví. V telefonu zněla docela vyděšeně.“

„Víte, koho volala?“

„Ještě ne. Ale během hodiny to zjistíme, protože máme číslo. Necháme to na místních poldech?“

„Hovno. Pošlete tam okamžitě Stevena, ať se o Knighta postará. Máte alespoň místo?“

„Jo, to máme docela přesně. Nabbs Creek Road. Nějakej první průjezd vpravo.“

„Dobrá…  Já budu kontaktovat místní poldy, aby to nechali být, že si ho vyzvednem sami…“

„Takže z naší strany nic…“

„Ne. Vy nic nepodnikejte…  Beru to na sebe.“

„Ona je fakt tak nebezpečná?“

„Já nevím. Nevím o ní vlastně vůbec nic. Dle mých podkladů to měla být zcela neškodná a naivní studentka.“

„V tom případě vám, šéfe, doporučuji toho, kdo vám ty podklady dal, pořádně chytnout pod krkem.“

„Dal mi je Seiles.“

„V tom případě můj předešlý návrh pokládejte za zcela bezpředmětný. Netušil jsem, že to jde z tak vysokých míst.“

„V každém případě, co se jí týká, mějte pořád oči na stopkách.“

„Spíš uši, šéfe. My tady máme spíš uši na stopkách.“

6.

Cameron Sodenbergerová musela zvonit třikrát, než jí Connely Wagner otevřel. Bylo mu dvaadvacet let, měl zarudlé oči, jako by celý den hleděl do slunce, a zpocené čelo a Cameron bylo okamžitě jasné, že si tak před půl hodinou píchl svou pravidelnou dávku. Přišel jí otevřít jenom ve slipech a potrhaném umolousaném tričku s nápisem HEAVY METAL, které už před měsícem bylo zralé pro pračku a nebo přímo pro spalovnu.

„Ahoj… kde se tady bereš?“ zaostřil na ni zamženýma očima, jako by se snažil zachytit aspoň její obrysy přes hustý opar.

„Vždyť jsem ti odpoledne volala, že se stavím.“

„Kdy odpoledne?“

„No asi před půl rokem, ty krávo…  Včera, ne?“

Cameron za sebou zabouchla dveře se třemi bezpečnostními zámky a dvěma petlicemi. Connely Wagner měl kromě základní a střední školy ještě nedostudovanou Chemicko-technologickou fakultu Bohrovy univerzity. Bydlel v podkroví poloprázdného a polorozpadlého činžáku, jakých byla v Chincoteague většina, bez výtahu a teplé vody, ale aspoň s elektřinou.

„Potřebuju nějaký crack a taky možná pár dávek nějakých halucinogenů. Jedno jakých. Pro přítelkyni, takže žádný zabiják. A pak na nějaký čas přerušíme kontakty. Mám dojem, že po mně jdou.“

„Cože?“ zamžoural ospalýma očima Connely.

„Teď jsem ze sebe setřásla jednoho od FBI.“

„Po tobě jde FBI?“ začal se pomalu probírat Connely.

„Měl bys to tu taky na chvíli zabalit. Nevím, kolik toho vědí, ale pokud šli po mně, je pak už jen krůček k tomu, aby se dostali i k tobě.“

„Ježíšmarjá, to myslíš vážně?“ zeptal se a protřel si oči.

„Smrtelně. Dyť říkám, před půl hodinou jsem jednoho z nich sejmula.“

„Ty jsi ho zabila?“

„Blbost. K ránu se probere. Snad.“

„Já to nechápu.“

„Co nechápeš?“

„Já furt nevím, o čem to mluvíš.“

„To mě ani nepřekvapuje. Nemáš tu něco k pití?“

„Co myslíš?“

„Třeba nějakou sodovku. Nějak mi vyschlo v krku.“

„To sis teda spletla lokál. Já nejsem žádná cukrárna.“

„Tak promiň.“

„Možná bych našel nějaký pivo.“

„Tak aspoň to.“

Connely Wagner se odšoural někam do útrob další podkrovní místnosti a Cameron se zatím usadila na bednu od zeleniny v prostoru, kterému Connely honosně říkal obývací pokoj. Za chvíli se vrátil s plechovkou piva. Cameron ji otevřela a hodila do sebe téměř na ex.

„Takže omez trochu svoje aktivity. Alespoň na čas,“ řekla, když dopila.

„To jako myslíš fakt vážně, že po tobě jdou?“

„Vypadá to tak. Musíme to trochu zklidnit.“

„Tobě se to kecá. Omez aktivity. Já žádnou jinou aktivitu než drogy, kurva, nemám. Když ji omezím, tak chcípnu.“

„Hovno chcípneš.“

„Někdo asi kecal.“

„Asi jo.“

„Ale kdo?“ položil řečnickou otázku Connely a zdrceně se posadil na kus molitanu na zemi, který mu sloužil jako postel.

„No, to už je jedno. Prostě se na čas zklidni. Já to zkusím taky.“

„Chceš tu přespat?“

„Ne. Já letím. Potřebuji jenom to zboží.“

„Co jsi to říkala?“

„Nějaký halucinogeny. Ale spíš slabší.“

„Tak počkej. Zajdu dozadu.“

7.

„Jak je na tom?“

„Nic vážného, jenom lehčí otřes mozku. Byl to téměř profesionální úder, jehož cílem nebylo zabít.“

Gordon Seiles, čtyřiačtyřicetiletý náměstek baltimorské pobočky FBI s prošedivělými vlasy, si protáhl prsty na rukou, až to zapraskalo, a pak si dal obě ruce za hlavu. Ranní slunce se začalo prodírat nad panoramatem města a jeho mlžným oparem. Pak se podíval do stropu, jako by přemýšlel. Jako by přemýšlel, jestli toho posla špatných zpráv rovnou zabít, nebo jen vyhodit.

„Co vám říkal? Jak se to stalo…?“ zeptal se po chvilce.

„Neví. Prostě ho na konci průjezdu někdo praštil.“

„Víte, co mi vysvětlete, pane Jerrade? Když už vaši lidi nejsou schopni sledovat obyčejnou cácorku z předměstí, koho pak mám nasadit proti opravdovým zločincům?“

„Zatím toho moc nevíme. Knight neví, kdo ho praštil. A ta čtvrt’ je čtvrtí smrti. To víte stejně dobře jako já.“

„Jenomže on je speciálně vycvičený agent,“ namítl Seiles.

„Možná ho sejmul speciálně vycvičený zločinec.“

„Vždyť jste říkal, že se k tomu v tom odposlechu přiznala.“

„Třeba to bylo předem domluvený a chytli jsme se do léčky. Třeba je to všechno nějaký dokonalý komplot, a my na něj skočili. Mohli ho praštit nějací její komplicové.“

„Cože? To mi neříkejte ani ze srandy. Pokud by ta holka nějaké komplice měla, předpokládal bych, že o nich už dávno víte. Že je máte zaevidované ve svých databázích, že znáte jejich datum narození a bydliště, vysvědčení ze střední školy a v kartotéce jsou jejich otisky prstů včetně vzorku DNA.“

„Zatím o žádných nevíme. Tedy kromě standardních kamarádů. Ale z odposlechů nic nenaznačovalo…“

„Takže žádné komplice nemá.“

„Ne.“

„Tak mi tu nekecejte blbosti… Prostě vašeho agenta sejmula pitomá studentka, která o něm ani neměla vědět. A počká si na něj v nějakým zasraným průjezdu.“

„Mám hrozně málo informací, pane Seilesi,“ snažil se zmírnit dopad celé události Jerrad. „Jestli mám na tom dělat a jestli mám předejít podobným situacím, potřebuji vědět, oč jde. Vlastně nevím vůbec nic.“

„Máte ji jenom sledovat a zaznamenávat veškeré kontakty. Nic víc se po vás v tuto chvíli nechce.“

„To je možné. Ale je rozdíl, jestli mám sledovat opravdu nějakou naivní cácorku z předměstí, nebo nějakou hlavu teroristické organizace. Tomu pak musím přizpůsobit prostředky a strategii. Musím informovat svoje lidi.“

„Je to cácorka z předměstí.“

„Která téměř zlikvidovala jednoho z mých lidí. Co kdyby ho tou jeho pistolí zastřelila?“

„Cácorky z předměstí nestřílejí agenty FBI, pane Jerrade.“

„Tak mi vysvětlete jak to, že se najednou ocitla v Chincoteague? Vždyť tam by se žádná normální holka v noci neodvážila. Tam bych se bez pořádného krytí neodvážil ani já.“

„S tím jsme opravdu nepočítali, ale myslím, že to nemá co dělat s Chincoteague. A jestli se mě ptáte, co tam dělala, tak mám dojem, že na to bych se měl zeptat spíše já vás.“

„Takže mi k tomu víc neřeknete…“

„V tuto chvíli to nepovažuji za nutné. Není nebezpečná, věřte mi. Jedná se o elektronickou kriminalitu. Žádní teroristi, žádní lupiči, únosci, vyděrači, nic takového. Kdybych to měl k něčemu přirovnat, tak nejspíše ke kriminalitě bílých límečků. A ti nejsou životu nebezpeční. Prostě potřebujeme zmapovat jenom všechny její kontakty.“

„Bílé límečky se nestýkají s dealery drog.“

„Ona snad ano?“

„Ten Wagner, kterému po tom incidentu v průjezdu taky volala, je překupník. Žádná velká ryba, ale jede v tom.“

„To jste mi neříkal.“

„Vím to teprve asi hodinu. Z analytického oddělení.“

„Doufám, že na něj nesáhnete.“

„Nemáme?“

„Zatím ne. Monitorujte Sodenbergerovou a na nikoho z jejího okolí nesahejte.“

„Takže mi opravdu k tomu víc neřeknete?“

Gordon Seiles se zamyslel. Natáhl si nohy a pak řekl: „Jde o nabourání počítačů FBI.“

„Tady u nás?“

„Přesně tak… Ale nechte si to pro sebe. Nechci šířit žádnou paniku a nechci ani, aby na nás vlítla Inspekce. Zatím bych byl rád, kdybychom si to dokázali vyřešit my tady sami, rozumíte mi…“

„Nějaké vážnější škody?“

„To právě ještě nevíme. A víc vám zatím opravdu říct nemohu, ale buďte ujištěn, že vše potřebné se včas dovíte. Zatím chci vědět o každém jejím kroku a každém jejím telefonátu. A nasaďte nějaké schopnější agenty. Nechci slyšet nic o dalším otřesu mozku. Nedejbože pak o nějaké mrtvole.“

Koniec ukážky