Ukázka elektronické knihy

PÍSEŇ LEDU A OHNĚ

KNIHA PRVNÍ

GEORGE R. R.
MARTIN

HRA

O TRŮNY

argo

GEORGE R. R.
MARTIN

HRA

O TRŮNY

Z anglického originálu Game of Thrones,

vydaného roku 1996 nakladatelstvím Bantam Spektra,

přeložila Michala Marková

Obálku s použitím kresby Marca Simonettiho

pro české vydání graficky upravil Pavel Růt

Grafická úprava Libor Batrla

Odpovědný redaktor tištěné knihy Richard Klíčník

Jazyková redaktorka Soňa Benediktová

Korektury Ludmila Böhmová

Konzultace Icefire.cz

Heraldické znaky Virginia Norey

Příprava elektronických formátů Kosmas

Redakce e-knihy Oldřich Vágner

E-knihu vydalo nakladatelství Argo,

Milíčova 13, 130 00 Praha 3,

argo@argo.cz, www.argo.cz,

roku 2017 jako svou 3436. publikaci

Elektronické vydání první

ISBN 978-80-257-2282-4 (váz.)

ISBN 978-80-257-2333-3 (e-kniha)

Czech edition © Argo, 2017

George R. R. Martin © 1996

Převod části jmen a názvosloví byl pořízen s přihlédnutím k překladu

Písně ledu a ohně Hany Březákové, vydavatelství Talpress

Translation © Michala Marková, 2017

Aktuality o našich titulech můžete sledovat na www.facebook.com/argo.cz

Naše knihy distribuuje knižní velkoobchod KOSMAS, lze je pohodlně zakoupit v internetovém knihkupectví www.kosmas.cz

Tahle je pro Melindu.

PROLOG

Měli bychom vyrazit zpátky,“ naléhal Gared, když na okolní lesy začala padat tma. „Ti zdivočelí jsou mrtví.“

„Bojíš se mrtvých?“ zeptal se ser Waymar Royce s náznakem úsměvu.

Gared mu na vějičku neskočil. Byl starý, padesátka už mu minula, a takových bezvýznamných lordů viděl za život spousty. „Kdo je mrtvý, ten je mrtvý,“ poznamenal. „S mrtvými se trápit nemusíme.“

„Takže jsou vážně mrtví?“ zeptal se Royce tiše. „Jaký máme důkaz?“

„Will je viděl,“ řekl Gared. „A jestli on říká, že jsou mrtví, mně to jako důkaz stačí.“

Will tušil, že ho do té roztržky dřív nebo později zatáhnou. Býval by si přál, aby to bylo spíš později. „Moje máma říkávala, že mrtví nezpívají,“ vložil se do hovoru.

„Moje kojná mi říkala totéž, Wille,“ odpověděl Royce. „Jenže nesmíš věřit ničemu, cos slyšel u ženského prsu. I od mrtvých se toho můžeme hodně naučit.“ Jeho příliš hlasitá slova se v lesním soumraku rozlehla ozvěnou.

„Máme před sebou dlouhou cestu,“ podotkl Gared. „Osm dní, možná devět. A padá tma.“

Ser Waymar Royce lhostejně pohlédl na nebe. „To se touhle dobou stává každý den. Copak tě tma připravila o mužnost, Garede?“

Will postřehl, že Gared sevřel rty a z očí pod těžkou černou kápí mu čiší stěží potlačovaný vztek. Gared u Noční hlídky strávil čtyřicet let, dal se k ní už jako chlapec a nebyl zvyklý, aby si z něj někdo utahoval. Jenže teď šlo ještě o něco jiného: Will ze staršího muže cítil víc než raněnou hrdost. Bylo to cosi skoro hmatatelného, neklidné napětí, které se hrozivě podobalo strachu.

Will byl stejně nesvůj jako on. Na Zdi sloužil čtyři roky. Když ho za Zeď poslali poprvé, vybavily se mu všechny ty dávné povídačky a útroby se mu sevřely děsem. Později se tomu smál. Teď už byl ostřílený harcovník, měl za sebou stovky průzkumných výprav a nekonečná temná divočina, které lidé z jihu říkali Začarovaný hvozd, už ho nikterak neděsila.

Až do dnešního večera. Dnes bylo něco jinak. Ta tma v sobě skrývala napětí, ze kterého mu naskakovala husí kůže. Devět dní už jeli na sever, na severozápad a pak zase na sever, hnali se dál a dál ode Zdi po stopě bandy nájezdníků. Každý den byl horší než ten předchozí. A dnešek byl nejhorší. Ze severu fičel ledový vichr a stromy v něm ševelily, jako by byly živé. Celý den Willovi připadalo, že je cosi sleduje, cosi studeného a neúprosného, cosi, co ho nemá rádo. I Gared to cítil. Will by ze všeho nejradši vzal nohy na ramena a vyrazil do bezpečí Zdi, ale s takovými myšlenkami se člověk svému veliteli nesvěřuje.

Zvlášť ne veliteli, jako byl tenhle.

Ser Waymar Royce byl nejmladší syn starého rodu s příliš mnoha dědici. Byl to pohledný osmnáctiletý mládenec, šedooký, pružný a štíhlý jako nůž. Na černém válečném oři se nad Willem a Garedem na drobných konících přímo tyčil. Měl černé kožené boty, černé soukenné kalhoty, černé rukavice z krtčí kožešiny a krásnou, leskle černou, poddajnou kroužkovou košili oblečenou přes vrstvy černé vlny a tvrzené kůže. Ser Waymar nebyl přísežným bratrem Noční hlídky ještě ani půl roku, ale nikdo ho nemohl osočit, že by se snad na své poslání dostatečně nepřipravil. Alespoň co se šatníku týče.

Jeho výbavu korunoval plášť ze soboliny husté, černé a hebké jako hřích. „Vsadím se, že je všechny pozabíjel sám,“ vykládal Gared kumpánům nad vínem. „Že jim ukroutil ty jejich mrňavý hlavičky, náš slavnej bijec.“ A všichni se chechtali.

Těžko přijímat rozkazy od muže, kterému se smějete nad číší vína, přemítal Will, zatímco se v sedle chvěl zimou. Gared měl zřejmě podobné myšlenky.

„Mormont řekl, ať je stopujeme, a to jsme provedli,“ nadhodil Gared. „Jsou mrtví. Už se tím nemusíme trápit. Máme před sebou těžkou cestu. Tohle počasí se mi nelíbí. Jestli začne sněžit, pojedeme zpátky čtrnáct dní, a to je sníh to nejlepší, v co můžeme doufat. Zažil jsi někdy ledovou bouři, můj pane?“

Lordí mládě ho zřejmě neposlouchalo. Ser Waymar tím svým zpola znuděným a zpola roztržitým způsobem hleděl do houstnoucího šera. Will už s ním strávil dost času a věděl, že když se tváří takhle, není radno ho vyrušovat. „Pověz mi ještě jednou, cos viděl, Wille. Pěkně dopodrobna. Nic nevynechej.“

Než se Will dal k Noční hlídce, byl to lovec. Vlastně pytlák. Svobodní jezdci lorda Mallistera ho nachytali přímo v Mallisterově lese, kde stahoval jednoho z Mallisterových jelenů. Dostal na vybranou – buď obleče černou, nebo mu useknou ruku. Nikdo se neuměl lesem plížit tišeji než Will, a černí bratři tohle jeho nadání objevili velmi záhy.

„Ten tábor je dvě míle odtud, za tamhletím hřbetem, hned u potoka,“ spustil Will. „Došel jsem, kam až jsem se odvážil. Je jich tam osm, mužů i žen. Děti jsem neviděl. Postavili si u skály přístřešek. Rozeznal jsem ho, i když je teď už skoro zapadaný sněhem. Oheň nehořel, ale ohniště bylo zřetelně vidět. Nikdo se nehýbal. Díval jsem se dlouho. Nikdo živý by takhle nehybně neležel.“

„Viděl jsi krev?“

„Ne,“ připustil Will.

„Viděl jsi zbraně?“

„Pár mečů, pár luků. Jeden muž měl sekeru. Byla na pohled těžká, dvoubřitá, nepříjemný kus železa. Ležela mu na zemi hned u ruky.“

„Všiml sis polohy těch těl?“

Will pokrčil rameny. „Pár jich sedí opřených o skálu. Většina leží na zemi. Jako by upadli.“

„Nebo usnuli,“ nadhodil Royce.

„Upadli,“ nedal se Will. „Jedna ženská je napůl schovaná ve větvích železostromu. A kouká do prázdna.“ Nejistě se usmál. „Dával jsem pozor, aby mě nezahlídla. A když jsem přišel blíž, zjistil jsem, že se taky nehýbe.“ Mimoděk se zachvěl.

„Tobě je zima?“ otázal se Royce.

„Trochu,“ zamumlal Will. „To ten vítr, pane.“

Mladý rytíř se otočil ke svému prošedivělému zbrojnoši. Kolem šustily umrzající listy a Royceův kůň sebou nepokojně šil. „Co myslíš, že ty lidi zabilo, Garede?“ zeptal se ser Waymar jakoby nic a upravil si záhyby dlouhého sobolího pláště.

„Mráz,“ prohlásil Gared s neotřesitelnou jistotou. „Zmrzlé lidi už jsem viděl minulou zimu, i tu předminulou, když jsem byl skoro ještě chlapec. Všichni mluví o čtyřicet stop hlubokých závějích a o vyjícím vichru ze severu, ale opravdový nepřítel, to je mráz. Přikrade se k vám tišeji než tady Will, takže se nejdřív jenom klepete, jektají vám zuby, podupáváte nohama a sníte o svařeném víně a pěkně roztopeném krbu. A pálí. Nic nepálí tak jako mráz. Ale trvá to jenom chvilku. Pak vám zaleze do těla, během chvilky vás naplní a vy už nemáte sílu s ním bojovat. Jednodušší je prostě jen sedět nebo usnout. Říká se, že ke konci vás nic nebolí. Nejdřív na vás padne slabost, začnete být ospalí, před očima se vám všechno začne rozplývat, a pak jako kdybyste se nořili do moře teplého mléka. Všechno hezky v klidu.“

„Ty jsi ale výřečný, Garede,“ podotkl ser Waymar. „To bych do tebe neřekl.“

„I mě už mráz načal, mladý pane.“ Gared si stáhl kápi a dopřál seru Waymarovi důkladný pohled na pahýly v místech, kde míval uši. „Obě uši, tři prsty u nohou a malíček levé ruky. A to jsem z toho vyváznul ještě dobře. Mého bratra jsme našli zmrzlého na hlídce. Usmíval se.“

Ser Waymar se otřásl. „Měl ses víc oblékat, Garede.“

Gared probodl mladého lorda zuřivým pohledem a jizvy kolem děr tam, kde mu mistr Aemon kdysi odřízl boltce, mu hněvivě zrudly. „Uvidíme, jak se dokážeš obléct ty, až přijde zima,“ utrousil. Opět si natáhl kápi a už zase se mlčky, dotčeně hrbil na svém koníkovi.

„Jestli Gared říká, že zmrzli, tak –“ začal Will.

„Vylosoval sis minulý týden nějakou hlídku, Wille?“

„Ano, můj pane.“ Nebylo týdne, kdy by si těch zatracených hlídek nevylosoval aspoň tucet.

„A jak vypadala Zeď?“

„Plakala, pane,“ zamračil se Will. Když to mladý lord takhle zdůraznil, náhle mu to došlo. „Takže zmrznout nemohli. Jestli zeď plakala, tak ne. Nebylo na to dost zima.“

Royce přikývl. „Chytrý kluk. Minulý týden bylo pár lehkých mrazíků, tu a tam chumelilo, ale rozhodně nebyl takový mráz, aby zabil osm dospělých lidí. Navíc lidí oblečených v kožešinách, s přístřeším po ruce a s možností rozdělat oheň.“ Rytíř se sebejistě usmál. „Doveď nás tam, Wille. Chci ty mrtvoly vidět na vlastní oči.“

A pak už se nedalo nic dělat. Dostali rozkaz, a čest je zavazovala poslechnout.

Will šel jako první. Jeho chundelatý koník opatrně prošlapával cestu podrostem. Včera v noci napadlo trochu sněhu a pod tím popraškem na neopatrné a neobezřetné číhaly kameny, kořeny a díry. Za ním jel ser Waymar Royce na netrpělivě frkajícím černém oři. Pro průzkumnou výpravu byl tenhle válečný kůň špatná volba, ale zkuste to mladému lordovi vysvětlovat. Starý zbrojnoš Gared skupinku uzavíral a za jízdy si cosi mumlal.

Soumrak houstl. Bezmračné nebe bylo nejdřív temně fialové jako stará podlitina, pak zčernalo. Začaly se objevovat hvězdy. Vyšel půlměsíc. Will byl za jeho světlo vděčný.

„Určitě můžeme jít rychleji, viďte,“ řekl Royce, když byl měsíc vysoko na nebi.

„S tímhle koněm ne,“ odsekl Will. Strach v něm probouzel opovážlivost. „Možná by můj pán mohl jít jako první!“

Ser Waymar Royce se neobtěžoval odpovědět.

Kdesi v hloubi lesa zavyl vlk.

Pod jedním pokrouceným železostromem Will přitáhl koni otěže a seskočil.

„Proč zastavuješ?“ zeptal se ser Waymar.

„Líp bude jít zbytek cesty pěšky. Je to jenom tamhle za tím hřbetem.“

Royce chvilku nehnutě seděl a zamyšleně hleděl do dálky. V korunách stromů zaševelil chladný vítr. Skvostný sobolí plášť se zavlnil, jako by byl živý.

„Je to nějaké divné,“ zamumlal Gared.

Mladý rytíř mu uštědřil pohrdavý úsměv. „Vážně?“

„Ty to necítíš, pane?“ zeptal se Gared. „Musíš naslouchat temnotě.“

Will to cítil. Čtyři roky byl u Noční hlídky, ale jaktěživ neměl takový strach. Co to je?

„Vítr. Šustí listí. Vyje vlk. Který z těch zvuků z tebe dělá třasořitku, Garede?“ Když Gared neodpovídal, Royce pružně seskočil z koně. Pevně svého oře uvázal k nízké větvi kus od ostatních zvířat a vytáhl z pochvy dlouhý meč. Na jílci se zatřpytily drahokamy, měsíční světlo sklouzlo po lesklé oceli. Byla to překrásná zbraň, mistrovské dílo, a od pohledu nová. Will pochyboval, že kdy ťala v hněvu.

„Stromy jsou tu husté,“ varoval Will. „S tím mečem se do nich zamotáte. Nůž by byl lepší.“

„Až budu chtít poradit, zeptám se tě,“ prohlásil mladý lord. „Garede, ty zůstaň tady. Hlídej koně.“

Gared sesedl. „Musíme rozdělat oheň. Já se o to postarám.“

„Nejsi blázen, starochu? Jestli jsou v tomhle lese nepřátelé, tak je oheň to poslední, co potřebujeme.“

„Jsou taky nepřátelé, které oheň odradí,“ opáčil Gared. „Medvědi, zlovlci a… a jiné věci…“

Ser Waymar pevně sevřel rty. „Žádný oheň.“

Garedovi stínila tvář kápě, ale Willovi neuniklo, jak tvrdě se mu při pohledu na rytíře zablýsklo v očích. Chvilku měl strach, že starší muž sáhne po meči. Byla to krátká a nehezká zbraň s jílcem zmatnělým potem a opotřebovaným ostřím samý zub, ale kdyby ho Gared vytáhl z pochvy, Will by na život mladého lorda nevsadil ani zlámaný měďák.

Nakonec Gared sklopil pohled a odvrátil se. „Tak tedy žádný oheň,“ utrousil si pro sebe.

Royce to vzal jako souhlas. „Běž první,“ přikázal Willovi.

Will se začal proplétat houštím a pak vyrazil po svahu na nízký hřbet, kde si předtím pod jedním strážným smrkem udělal pozorovatelnu. Zem pod tenkou vrstvičkou sněhu byla mokrá a rozbahněná, klouzalo to a na kamenech a skrytých kořenech se dalo snadno zakopnout. Will stoupal nehlučně. Za sebou slyšel tichounké kovové chřestění pánovy kroužkové košile, šustění listů a tiché nadávky, jak se pánovi převislé větve zachytávaly o meč a tahaly ho za ten jeho úchvatný plášť.

Mohutný strážný smrk stál přímo na hřebenu, jak si Will pamatoval, a spodní větve klonil pouhou stopu nad zem. Will sebou plácl na břicho do bláta a sněhu, vplížil se pod strom a zadíval se dolů na mýtinu.

Krev mu ztuhla v žilách a chvíli ani nedýchal. Měsíc svítil na mýtinu, na popel v ohništi, na zasněžený přístřešek, na velkou skálu, na polozamrzlý potůček. Všechno vypadlo stejně jako před pár hodinami.

Jen oni byli pryč. Ty mrtvoly zmizely.

„Bohové!“ ozvalo se za ním. Ser Waymar Royce vylezl až nahoru a ohnal se mečem po jakési větvi. Zastavil se na hřebeni s mečem v ruce. Plášť se mu za zády vzdul ve větru a mladý lord se vznešeně rýsoval proti hvězdnému nebi všem na očích.

„K zemi, pane!“ zašeptal Will naléhavě. „Něco mi tu nehraje.“

Royce se ani nepohnul. Shlédl na prázdnou mýtinu a zasmál se. „Ti tví mrtví se asi šli utábořit jinam.“

Willa zradil hlas. Usilovně hledal slova, která mu unikala. To přece není možné. Očima pátral po opuštěném tábořišti, až se pohledem zarazil na té sekeře. Velká, dvojbřitá bojová sekera pořád ležela tam, kde ji viděl naposledy. Nikdo s ní ani nehnul. Taková cenná zbraň…

„Vstávej, Wille,“ velel ser Waymar. „Nikdo tady není. Neschovávej se v křoví.“

Will ho jen nerad poslechl.

Ser Waymar si ho měřil nespokojeným pohledem. „Nehodlám se do Černého hradu ze své první průzkumné výpravy vrátit s nepořízenou. My ty lidi najdeme.“ Rozhlédl se. „Vylez na ten strom. A rychle. Hledej oheň.“

Will se beze slova odvrátil. Nemělo smysl se hádat. Vítr měnil směr. Zařezával se mu do masa. Will přistoupil ke stromu, k mohutnému, šedozelenému smrku, a začal šplhat vzhůru. Za chvilku měl dlaně lepkavé smůlou a pro samé jehličí nic neviděl. Strach mu plnil útroby jako nestravitelný pokrm. Šeptem se pomodlil k bezejmenným lesním bohům a vytáhl dýku z pochvy. Skousl ji mezi zuby, aby měl na cestu vzhůru obě ruce volné. Chuť chladného železa ho uklidňovala.

Vtom mladý lord dole pod ním vykřikl: „Kdo je tam?“ Will mu z hlasu vyčetl nejistotu. Přestal šplhat, poslouchal, díval se.

A les mu odpověděl: zaševelily listy, ledově zaklokotal potok, v dálce zahoukala sněžná sova.

Jiní nevydali ani hlásku.

Koutkem oka Will zachytil pohyb. Lesem klouzaly bledé postavy. Otočil se a ve tmě zahlédl bílý stín, který vzápětí zmizel. Větve se zlehka pohupovaly ve větru a dřevěnými prsty škrábaly jedna o druhou. Will otevřel ústa, aby mladého lorda varoval, ale slova jako by mu zamrzla v hrdle. Třeba se spletl. Třeba to byl jen pták, jen odraz na sněhu, jen hra měsíčního světla. Co to vlastně viděl?

„Kde jsi, Wille?“ zavolal ser Waymar vzhůru. „Vidíš něco?“ Pomalu, s náhlou obezřetností se otáčel dokola, s mečem v ruce. Určitě je cítil, jako je cítil Will. Vidět nic nebylo. „Odpověz mi! Proč je taková zima?“

A opravdu byla zima. Will se celý roztřesený ještě pevněji přimkl ke stromu a obličej přitiskl ke kmeni. Na tváři ucítil hebkou, lepkavou smůlu.

Ze tmy lesa se vynořil stín. Zastavil se před Roycem. Byl vysoký a vyzáblý, tvrdý jako staré kosti, s mléčně bílou kůží. Jeho zbroj jako by s každým pohybem měnila barvu: hned byla bílá jako padlý sníh, hned černá jako stín a celá tečkovaná temně šedou zelení stromů. Při každém kroku se vzory čeřily jako měsíční světlo na vodě.

Will zaslechl, jak seru Waymaru Royceovi z hrdla dlouze uniká syčivý dech. „Nepřibližuj se,“ varoval mladý lord. Zajíkl se jako malý kluk. Přehodil si dlouhý sobolí plášť přes ramena, aby si uvolnil paže k boji, a sevřel meč oběma rukama. Vítr ustal. Bylo velice chladno.

Jiný na neslyšných nohou klouzal vpřed. V ruce držel dlouhý meč, jaký Will jaktěživ neviděl. Tahle čepel nebyla ukuta z žádného lidem známého kovu. Byla průsvitná, měsíční světlo jako by ji oživovalo, byl to křišťálový střep tak tenoučký, že při pohledu proti ostří téměř mizel. Slabě, modře světélkoval přízračným světlem, které se mu přelévalo po ostří, a Will si byl bůhvíproč jistý, že je ostřejší než všechny břitvy světa.

Ser Waymar se mu postavil srdnatě. „Dobrá, tak si zatančíme.“ A vzdorně zvedl svůj meč až nad hlavu. Ruce se mu tou tíhou chvěly, nebo to možná bylo zimou. Ale Willa napadlo, že právě v té chvíli přestal být chlapcem a stal se z něj muž Noční hlídky.

Jiný se zastavil. Will zahlédl jeho oči, hlubší a modřejší než jakékoliv oči lidské, modré tak, že pálily jako led. Utkvěly na zdviženém, třesoucím se meči, zadívaly se na měsíční svit chladně pableskující na kovovém břitu. Na zlomek okamžiku Will zadoufal.

Tiše se vynořili ze stínů a byli navlas podobní tomu prvnímu. Byli tři… čtyři… bylo jich pět… Možná Ser Waymar cítil ten chlad, který s sebou nesli, ale nezahlédl je ani nezaslechl. Will na něj měl zavolat. Byla to jeho povinnost. A kdyby to udělal, byla by to jeho smrt. Zachvěl se, pevně se chytil stromu a mlčel dál.

Bledý meč chvějivě prořízl vzduch.

Ser Waymar proti němu vyrazil ocelí. Když se čepele střetly, nezazvonilo to kovem o kov, ozval se jen tenký, téměř neslyšný zvuk, jako když zvíře zavřeští bolestí. Royce odrazil druhý úder, třetí, pak o krok ucouvl. Další sprška výpadů a další krok vzad.

Za ním, vpravo, vlevo, všude kolem něj stáli tiší, trpěliví diváci bez tváří a díky měňavým vzorům pancířů byli v lese téměř neviditelní. Nikterak se nesnažili zasáhnout.

Meče se střetávaly znovu a znovu, až měl Will chuť zacpat si uši, aby to jejich divné, úzkostné sténání neslyšel. Ser Waymar prudce oddechoval námahou, od úst mu v měsíčním světle šla pára. Čepel jeho meče se bíle ojínila, na meči Jiného tančilo bledé modré světlo.

Pak náhle Royce jeden úder odrazil příliš pozdě. Bledý meč mu pronikl kroužkovou zbrojí pod paži. Lord vykřikl bolestí, mezi kroužky se vyřinula krev. V chladu se z ní kouřilo a tam, kde její kapky dopadly do sněhu, byla rudá jako oheň. Ser Waymar si přejel dlaní po boku. Krtčí rukavice nasákla červení.

Jiný pronesl cosi v jazyce, který Will neznal: jeho hlas zněl, jako když na zamrzlém jezeře zapraská led, a v těch slovech byl výsměch.

Sera Waymara Royce konečně přemohl vztek. „Za Roberta!“ vykřikl, oběma rukama pozvedl ojíněný meč, zuřivě vyrazil kupředu, čepelí naplocho máchl do strany a vrhl se celou vahou za ním. Jiný jeho výpad odrazil téměř ledabyle.

Jakmile se čepele střetly, ocel se roztříštila.

Nočním lesem se rozlehl výkřik a dlouhý meč se rozlétl na stovky ostrých střepů, které se snesly k zemi jako déšť jehel. Royce si klekl, zaječel a zakryl si oči. Mezi prsty mu crčela krev.

Diváci společně, jako na povel, vykročili vpřed. Meče se v mrtvolném tichu zdvíhaly a klesaly. Byla to chladná řezničina. Bledé čepele projížděly kroužkovou košilí, jako by byla z hedvábí. Will zavřel oči. Hluboko pod sebou slyšel jejich hlasy a smích ostrý jako rampouchy.

Než našel odvahu podívat se znovu, uteklo hodně času. Pahorek pod ním byl prázdný.

Zůstal na stromě a skoro se neodvažoval ani dýchat. Měsíc se mezitím kradl přes černé nebe. Nakonec, svaly zkroucené křečí a prsty otupělé mrazem, Will slezl na zem.

Royceovo tělo spočívalo tváří dolů ve sněhu, jednu paži měl uťatou. Hustá sobolina byla na spoustě míst prosekaná. Jak tam ležel, bylo náhle zřetelně vidět, jak byl mladý. Pouhý chlapec.

Pár stop od něj Will našel to, co zbylo z meče – kus kovu rozštípnutý a zkroucený jako strom zasažený bleskem. Will si klekl, ostražitě se rozhlédl a hmátl po něm. Zlomený meč bude jeho důkazem. Gared už z něj bude umět něco vyčíst, a když ne on, tak ten starý medvěd Mormont nebo mistr Aemon určitě. Čeká Gared ještě u koní? Musejí si pospíšit.

Když Will vstal, stál nad ním ser Waymar Royce.

Skvostné oblečení bylo na cáry, tvář měl zpustošenou. Ze slepé, bílé zřítelnice levého oka mu trčel úlomek meče.

Pravé oko měl otevřené. Planulo modře. Vidělo.

Zlomený meč Willovi vypadl z necitlivých prstů. Zavřel oči v modlitbě. Ladné dlouhé prsty mu přejely po tváři a pak se mu sevřely kolem hrdla. Vězely v přejemné kožešině a byly lepkavé krví, ale přesto studené jako led.

BRAN

Svítání bylo jasné a chladné a neslo v sobě štiplavý příslib konce léta. Na popravu vyrazili hned za rozbřesku. Bylo jich celkem dvacet a Bran jel mezi nimi celý bez sebe vzrušením. Dnes poprvé byl uznán za dost starého na to, aby doprovodil svého urozeného otce a bratry a spatřil, jak se vykonává královská spravedlnost. Byl devátý rok léta, sedmý rok Branova života.

Toho muže lapili u jedné malé pevnosti v horách. Robb měl za to, že to je jeden ze zdivočelých, z těch, co přísahali věrnost Manceovi Nájezdníkovi, králi za Zdí. Při tom pomyšlení běhal Branovi mráz po zádech. Vzpomněl si na povídačky, kterými je častovala stará chůva. Zdivočelí jsou krutý lid, říkávala, jsou to otrokáři a hrdlořezové a zloději. Stýkají se s obry a ghúly, v noci kradou malé holčičky a z leštěných rohů pijí krev. A za Dlouhé noci jejich ženy líhají s Jinými a rodí pak strašlivé pololidské zrůdy.

Ale ten muž, který byl za ruku a nohu uvázaný u pevnostní zdi a čekal na královskou spravedlnost, byl starý a hubený a nebyl o moc vyšší než Robb. O uši a o prst ho připravily omrzliny a byl celý v černém, jako bratři z Noční hlídky, až na to, že jeho kožešiny byly roztrhané a umolousané.

Koňský dech se v ledovém ranním vzduchu mísil s lidským, když jeho lord otec tomu muži přeřezal provazy poutající ho ke zdi a dovlekl ho před ně. Robb a Jon seděli vzpřímeně a nehybně na svých koních a Bran mezi nimi na poníkovi se snažil vypadat na víc než na sedm, snažil se předstírat, že takovéhle scény důvěrně zná. Branou pevnosti vanul mírný vítr. Nad hlavami se jim třepotala zástava Starků ze Zimohradu: šedý zlovlk ženoucí se polem bílým jako led.

Branův otec seděl vážně a majestátně v sedle a dlouhé hnědé vlasy mu ve větru povlávaly. Krátce zastřiženou bradku měl bíle prokvetlou, a tak vypadal na víc než na svých pětatřicet. Dnes se mu v šedých očích zračilo cosi zlověstného – vůbec nepůsobil jako onen muž, co s nimi po večerech sedává u krbu a vlídně vypráví příběhy o hrdinech a dětech lesa. Sejmul si otcovu tvář, napadlo Brana, a nasadil si tvář lorda Starka ze Zimohradu.

V ledovém ranním vzduchu padlo mnoho otázek a odpovědí, ale Bran si z nich později mnoho nevybavoval. Nakonec jeho lord otec vydal rozkaz a dva z jeho zbrojnošů dovlekli otrhance k pahýlu železostromu uprostřed nádvoří.

Přinutili ho, aby položil hlavu na tvrdé černé dřevo. Lord Eddard Stark sesedl z koně a jeho svěřenec Theon Greyjoy mu přinesl meč. Zbraň nesla jméno „Led“. Byla široká jako mužská dlaň a vyšší než Robb. Čepel byla z valyrské oceli, čarodějně ukutá a temná jako dým. Nic nedrží ostří lépe než valyrská ocel.

Jeho otec si stáhl rukavice a podal je Jorymu Casselovi, kapitánovi svých stráží. Oběma rukama uchopil Led. „Ve jménu Roberta z rodu Baratheonů, prvního toho jména, krále Andalů, Rhoynů a Prvních lidí, vládce Sedmi království a ochránce říše, a ústy Eddarda z rodu Starků, pána na Zimohradě a strážce severu, tě odsuzuji k smrti.“ Pozvedl svůj obouruční meč vysoko nad hlavu.

Branův polobratr, bastard Jon Sníh, se k němu o kousek přisunul. „Chyť si pevně poníka,“ zašeptal. „A neuhýbej očima. Otec by to poznal.“

Bran si držel poníka pevně a očima neuhnul.

Otec uťal muži hlavu jediným mocným máchnutím meče. Po sněhu se rozstříkla krev rudá jako letní víno. Jeden z koní uskočil a bylo potřeba mu přidržet otěže, aby se nevzepjal. Bran nemohl od krve odtrhnout pohled. Sníh kolem pahýlu ji hladově vstřebával a rudnul Branovi přímo před očima.

Hlava se odrazila od silného kořene a odkutálela se. Přistála Greyjoyovi skoro u nohou. Theon byl štíhlý, tmavovlasý devatenáctiletý mladík, který si na všem našel něco zábavného. Rozesmál se a nohou ve vysoké botě hlavu odkopl.

„Osle,“ zamumlal Jon tak tiše, aby ho Greyjoy neslyšel. Položil ruku Branovi na rameno a Bran se na svého nevlastního bratra otočil. „Vedl sis dobře,“ řekl mu vážně Jon. Jonovi bylo čtrnáct a královu spravedlnost znal jako své boty.

Při dlouhé cestě zpět na Zimohrad jako by bylo ještě chladněji, i když vítr už ustal a slunce na nebi vystoupalo výš. Bran jel s bratry daleko před hlavní částí skupiny a jeho poník měl co dělat, aby s jejich koňmi udržel krok.

„Ten zběh si vedl statečně,“ poznamenal Robb. Byl vysoký a statný, rostl každým dnem a matce jako by z oka vypadl – měl bledou pleť, rusé vlasy a modré oči Tullyů z Řekotočí. „Když nic jiného, odvahu měl.“

„Ne,“ ohradil se tiše Jon Sníh. „To nebyla odvaha. Ten člověk byl mrtvý strachy. Bylo mu to vidět na očích.“ Jon měl oči šedé tak temně, že byly skoro černé, a uniklo jim jen máloco. Byl stejně starý jako Robb, podobní si však nebyli. Jon byl štíhlý, Robb svalnatý, Jon byl snědý, zatímco Robb bledý, a byl půvabný a mrštný, zatímco jeho nevlastní bratr silný a rychlý.

Na Robba to velký dojem neudělalo. „Jiní ať si vezmou jeho oči,“ ulevil si. „Byla to dobrá smrt. Dáme si závod k mostu?“

„Dáme,“ kývl Jon a rovnou pobídl koně. Robb utrousil kletbu, vyrazil za ním a už cválali po stezce. Robb se smál a halekal, Jon mlčel a soustředil se. Od koňských kopyt létaly spršky sněhu.

Bran se ani nesnažil je dohnat. Jeho poník by jim nestačil. Přemýšlel o očích toho otrhaného muže, které předtím zahlédl. Po chvíli se Robbův smích vytratil v dálce a opět se rozhostilo ticho.

Byl tak zabraný do úvah, že zbytek skupinky zaslechl, teprve když ho dojel otec. „Není ti nic, Brane?“ zeptal se vlídně.

„Není, otče,“ zavrtěl Bran hlavou. Vzhlédl. Otec, zabalený v kůžích a kožešinách, se nad ním tyčil jako obr. „Robb říká, že ten muž umřel statečně, ale Jon tvrdí, že se bál.“

„Co myslíš ty?“ zeptal se otec.

„Může být člověk statečný, i když se bojí?“ otázal se Bran.

„Statečný může být jedině v takovou chvíli,“ odpověděl mu otec. „Pochopil jsi, proč jsem to udělal?“

„Patřil ke zdivočelým,“ řekl Bran. „Ti unášejí ženy a prodávají je Jiným.“

Jeho otec se usmál. „Stará chůva ti zase vykládala pohádky, viď? Ve skutečnosti byl ten člověk zrádce, dezertér z Noční hlídky. Nikdo není nebezpečnější. Takový dezertér ví, že jakmile ho dopadnou, jeho osud je zpečetěn, a tak se nezalekne žádného zločinu, ani toho nejpodlejšího. Otázka nezní, proč ten člověk musel zemřít, ale proč jsem to musel provést já.“

Na to Bran odpověď neměl. „Král Robert má přece svého kata,“ řekl nejistě.

„To má,“ přisvědčil jeho otec. „Jako před ním králové z rodu Targaryenů. Ale náš způsob je ten starší. V žilách Starků stále ještě koluje krev Prvních lidí a věříme, že mečem by měl máchnout ten, kdo pronese rozsudek. Chceš-li vzít někomu život, měl bys mu pohlédnout do očí a vyslechnout jeho poslední slova. Dlužíš mu to. A pokud tohle nedokážeš, pak si ten člověk možná nezaslouží zemřít.

Jednoho dne, Brane, budeš Robbův vazal, budeš hájit vlastní pevnost pro svého bratra a krále a bude na tobě, abys konal spravedlnost. A až ten den nastane, nesmíš v tom úkolu nacházet potěšení, ale nesmíš ani odvracet zrak. Vládce, který se schovává za najatými katy, brzy zapomene, co je to vlastně smrt.“

Právě v tu chvíli se na hřebeni před nimi opět vynořil Jon. Mával na ně. „Otče, Brane, rychle sem, pojďte se podívat, co Robb našel!“ zavolal a zase zmizel.

Jory popojel až k nim. „Něco se děje, pane?“

„To nepochybně,“ odpověděl Branův urozený otec. „Pojďte, zjistíme, jakou lumpárnu zase mí synové vymysleli.“ Pobídl koně do klusu. Jory, Bran a ostatní vyrazili za ním.

Robba našli na břehu říčky severně od mostu. Jon vedle něj stále ještě seděl v sedle. Pozdně letní sněhové přeháňky byly tento měsíc obzvlášť silné. Robb stál po kolena v závěji a kápi měl staženou, takže mu slunce zářilo do vlasů. Oba chlapci si vzrušeně, tlumeně povídali a Robb cosi svíral v náručí.

Jezdci si opatrně razili cestu závějemi, vyhmatávali na skryté, nerovné zemi pevnou oporu. Jory Cassel a Theon Greyjoy byli u chlapců první. Greyjoy se do té chvíle smál a žertoval. Náhle Bran zaslechl, jak prudce vydechl. „Bohové!“ vykřikl, a zatímco se snažil zklidnit koně, už sahal po meči.

Jory už ten svůj stačil vytasit. „Běž od toho pryč, Robbe!“ zavolal a jeho kůň ucouvl.

Robb se uculil a vzhlédl od toho uzlíčku v náručí. „Ta vám neublíží,“ řekl. „Je mrtvá, Jory.“

To už Bran hořel zvědavostí. Byl by býval pobídl poníka, ale otec jim přikázal sesednout u mostku a dojít zbytek cesty pěšky. Bran seskočil a rozeběhl se.

Jon, Jory a Theon Greyjoy už také stáli na zemi. „Co to, do sedmi pekel, je?“ říkal právě Greyjoy.

„Vlk,“ odpověděl Robb.

„Zrůda,“ mínil Greyjoy. „Podívej se, jak je to velké.“

Bran se po pás hlubokými závějemi prodíral k bratrům a srdce mu zběsile bušilo. V zakrváceném sněhu tu ležel jakýsi mrtvolně ochablý tmavý tvor. Naježený šedý kožich mu promrzal a jako parfém z něj vzlínal jemný pach rozkladu. Bran zahlédl slepé oči, v nichž se to hemžilo červy, širokou tlamu plnou zažloutlých zubů. Ohromila ho ale hlavně velikost toho tvora. Byl větší než jeho poník, dvakrát tak velký než ten největší honicí pes z otcovy smečky.

„To není zrůda,“ pronesl klidným hlasem Jon. „Je to zlovlk. Jsou větší než obyčejní vlci.“

„Na jih od Zdi nikdo zlovlka neviděl už dvě stě let,“ namítl Theon Greyjoy.

„Já jednoho vidím zrovna teď,“ opáčil Jon.

Bran odtrhl od příšery oči, a teprve v tu chvíli si vlastně všiml toho uzlíčku v Robbově náruči. Nadšeně vyjekl a přistoupil k bratrovi. Bylo to štěně, šedočerné, chundelaté, ještě slepé klubíčko. Slepě tápalo čumákem Robbovi po hrudi, pátralo na koženém kabátci po mléku a tichounce, žalostně kňučelo. Bran váhavě natáhl ruku.

„Neboj,“ pobídl ho Robb, „pohlaď si ho.“

Bran vlče rychle, bojácně pohladil a otočil se, protože Jon řekl: „Na, vem si ho,“ a vložil svému nevlastnímu bratrovi do náručí druhé vlče. „Je jich pět.“ Bran se posadil do sněhu a přitiskl si vlče ke tváři. Kožíšek mělo měkký a příjemně hřálo.

„Takže královstvím se po takové době prohánějí zlovlci,“ bručel podkoní Hullen. „To se mi nechce líbit.“

„Je to znamení,“ mínil Jory.

Otec se zachmuřil. „Je to jenom mrtvé zvíře, Jory,“ podotkl. Ale i on vypadal ustaraně. Obcházel mršinu a sníh mu křupal pod nohama. „Víme, co ji zabilo?“

„Něco jí trčí z krku,“ odvětil Robb, hrdý na to, že zjistil odpověď, ještě než se otec vůbec zeptal. „Tady, hned pod čelistí…“

Otec poklekl a chvilku hmatal zvířeti pod krkem. Vytrhl tu věc a zvedl ji, aby ji všichni viděli. Byl to dobrou stopu dlouhý, zakrvácený kus ulomeného parohu s odlámanými výsadami.

Skupinka se zahalila do ticha, muži si paroh měřili rozpačitými pohledy, nikdo se neodvažoval promluvit. Dokonce i Bran, třebaže tomu pranic nerozuměl, vycítil jejich strach.

Otec paroh odhodil a otřel si ruce o sníh. „Překvapuje mě, že ještě stihla vrhnout mladé, než zdechla,“ řekl. Jeho hlas jako by zlomil kouzlo.

„Třeba ne,“ nadhodil Jory. „Slyšel jsem různé věci… Třeba už byla mrtvá, když porodila.“

„Narodit se mrtvé mámě,“ vložil se do hovoru jiný muž. „To je tedy smůla.“

„Stejně na tom nezáleží,“ poznamenal Hullen. „Za chvilku je taky po nich.“ Bran zděšeně vykřikl.

„Čím dřív, tím líp,“ přitakal Theon Greyjoy a vytáhl meč. „Dej tu mrchu sem, Brane.“

Drobný tvoreček sebou v Branově náruči zavrtěl, jako kdyby slyšel a rozuměl. „Ne!“ vykřikl zuřivě Bran. „Je moje.“

„Dej pryč ten meč, Greyjoyi,“ řekl Robb. V tu chvíli zněl jeho hlas stejně velitelsky jako otcův, zněl jako hlas pána, který z něho jednou bude. „Ta vlčata si necháme.“

„To nemůžete, hochu,“ ozval se Harwin, Hullenův syn.

„Zabít je bude jedině milosrdné,“ přidal se Hullen.

Bran hledal očima podporu u otce, ale ten jen zachmuřeně nakrabatil obočí. „Hullen má pravdu, synu. Lepší pro ně bude rychlá smrt, než umřít pomalu, hlady a zimou.“

„Ne!“ Bran uhnul očima, protože se mu v nich začaly sbírat slzy. Nechtěl se rozplakat před otcem.

„Ta rezavá fena sera Rodrika minulý týden zase vrhla štěňata,“ vzdoroval tvrdošíjně Robb. „Byl to malý vrh, přežila jen dvě. Bude mít mléka dost.“

„Ta by je roztrhala zaživa.“

„Lorde Starku,“ ozval se Jon. Bylo zvláštní slyšet z jeho úst to formální oslovení. Bran se na něj zadíval se zoufalou nadějí. „Je tu pět štěňat,“ pokračoval Jon. „Tři psíci, dvě fenky.“

„No a co, Jone?“

„Máš pět manželských dětí,“ pokračoval Jon. „Tři syny, dvě dcery. Znakem tvého domu je zlovlk. Zřejmě bylo předurčeno, že si tvé děti ta vlčata mají vzít, můj pane.“

Bran si všiml, jak se otcův výraz změnil, všiml si, jak se po sobě ostatní muži dívají. V tu chvíli Jona miloval z celého srdce. Dokonce i ve svých sedmi letech chápal, co Jon právě udělal. Počty seděly jen díky tomu, že Jon vynechal sám sebe. Počítal děvčata, počítal dokonce maličkého Rickona, nepočítal však bastarda s přízviskem Sníh, jež se podle zvyku zde na severu dávalo těm, kdo neměli to štěstí, že se narodili s vlastním jménem.

Pochopil to i otec. „Ty pro sebe žádné nechceš, Jone?“ zeptal se tiše.

„Zlovlk zdobí zástavy domu Starků,“ pronesl Jon. „A já nejsem Stark, otče.“

Jejich urozený otec se na Jona zamyšleně zahleděl. Nastalého ticha spěšně využil Robb. „Budu ho i krmit sám, otče,“ slíbil. „Budu máčet hadřík do teplého mléka a on ho bude sát.“

„Já taky!“ vyhrkl Bran jako ozvěna.

Lord Eddard své syny dlouze a pozorně měřil pohledem. „To se lehko řekne a hůř udělá,“ prohlásil. „Nestrpím, abyste tím okrádali o čas služebnictvo. Jestli ta vlčata chcete, budete je krmit sami. Rozumíme si?“

Bran nadšeně přikyvoval. Vlče se mu zavrtělo v rukou a horkým jazýčkem mu olízlo tvář. „Taky je musíte vycvičit,“ řekl otec. „A musíte to udělat vy. Psovod s těmi potvorami nebude chtít mít nic společného, to vám zaručuju. A jestli je budete zanedbávat, budete jim ubližovat nebo je špatně vycvičíte, tak bohové s vámi. Tohle nejsou žádní pejsánkové, co loudí pamlsky, a když je kopnete, stáhnou ocas mezi nohy. Urvat dospělému muži ruku v rameni je pro zlovlka stejná hračka jako pro psa zardousit krysu. Víte určitě, že to chcete?“

„Ano, otče,“ přisvědčil Bran.

„Ano,“ přitakal Robb.

„A i když se budete snažit, můžou ta štěňata pojít.“

„Nepojdou,“ ohradil se Robb. „To nepřipustíme.“

„Tak si je nechte. Jory, Desmonde, ujměte se těch ostatních. Musíme se vrátit na Zimohrad.“

Teprve když opět seděli na koních, dovolil si Bran vychutnat sladkou chuť vítězství. To už se mu štěně choulilo v kabátci a bezpečně uvelebené na dlouhou cestu domů se o něj hřálo. Bran přemýšlel, jak ho pojmenuje.

V půli mostu Jon náhle zastavil. „Co je, Jone?“ podivil se jejich otec.

„Vy to neslyšíte?“

Bran slyšel vítr ve větvích, klapání koňských kopyt na prknech ze železného dřeva, kňourání svého hladového vlčete, ale Jon myslel něco jiného.

„Tamhle,“ řekl. Prudce obrátil koně a pobídl ho do cvalu zpátky přes most. Sledovali, jak sesedá tam, kde ve sněhu ležela mrtvá zlovlčice, dívali se, jak pokleká. Za okamžik už byl zase v sedle a s úsměvem se vracel.

„Tenhle se nejspíš odplazil kousek od ostatních,“ řekl.

„Nebo ho zahnali,“ řekl jejich otec s pohledem upřeným na šesté štěně. Zbytek vrhu byl šedý, tohle však bylo sněhobílé. Oči mělo stejně červené, jako byla krev toho otrhance, co ráno zemřel. Branovi připadalo zvláštní, že tohle jediné mělo oči otevřené, zatímco ostatní byla stále slepá.

„Albín,“ prohodil pobaveně Theon Greyjoy. „Tak tohle umře ještě dřív než ta ostatní.“

Jon Sníh vrhl na otcova svěřence dlouhý, mrazivý pohled. „Myslím, že ne, Greyjoyi,“ pronesl. „Tohle je moje.“

CATELYN

Tenhle boží háj si Catelyn nikdy neoblíbila.

Pocházela z rodu Tullyů z Řekotočí, které leželo daleko na jihu, na Červeném hrotu Trojzubce. Tam byla božím hájem svěží, prosluněná zahrada, kde vysoké sekvoje vrhaly kropenatý stín na zurčící potůčky, ve skrytých hnízdech zpívali ptáci a ve vzduchu se vznášela kořenná vůně květin.

Na Zimohradě obývali bohové úplně jiný háj. Bylo to temné, dávnými věky dýšící místo, šest korců pralesa, které se za celých těch deset tisíc let, co kolem postupně rostl pochmurný hrad, vůbec nezměnilo. Bylo to tu cítit vlhkou hlínou a rozkladem. Tady nerostly žádné sekvoje. Tohle byl les urputných strážných smrků ve zbroji šedozeleného jehličí, les mohutných dubů a železostromů starých jako sama říše. Mocné černé kmeny tu stály jeden vedle druhého, zatímco nad hlavou tvořily pokroucené větve hustý baldachýn a zpod země se draly křivě rostlé kořeny. Vládlo tu hluboké ticho a zadumaný stín, a bohové, kteří tu sídlili, neměli jména.

Ona ale věděla, že svého muže dnes večer najde právě tady. Vždycky, když někomu vzal život, uchyloval se do poklidu božího háje.

Catelyn byla pomazána sedmerým olejem a jméno dostala v duhovém světle septa na Řekotočí. Věřila v Sedm, jako její otec, její děd a před ním jeho otec. Její bohové jména měli a jejich tváře znala jako tváře svých rodičů. Uctívat tyhle bohy, to pro ni znamenalo septona s vykuřovadlem, vůni kadidla, sedmiboký krystal ožívající mihotavým světlem, hlasy spojené v písni. Tullyové si sice boží háj drželi stejně jako ostatní velké rody, ale bylo to jen místo, kam se chodilo na procházku, číst si nebo polehávat na slunci. Bohoslužby byly věcí septonů.

Ned tu pro ni dal postavit malé septum, kde mohla vzývat sedm tváří boha, ale v žilách Starků stále ještě kolovala krev Prvních lidí a jejich bohové byli ti staří, beze jména a bez tváře, bohové pralesa, o které se dělili se zmizelými dětmi lesa.

V samém středu háje se nad černým, chladným jezírkem zamyšleně klonil prastarý čarostrom. „Strom srdce,“ říkával mu Ned. Kůru měl ten strom bílou jako kost, listy temně rudé jako tisíce drobných zakrvácených dlaní. Do jeho mohutného kmene byla vyřezaná tvář s protáhlými, posmutnělými rysy, hluboko vydlabané oči byly rudé zaschlou pryskyřicí a podivně pozorné. Byly to staré oči: starší než sám Zimohrad. Pokud pověsti nelhaly, musely vidět, jak Brandon Stavitel položil první kámen; dívaly se, jak se kolem zdvihají žulové zdi hradu. Říkalo se, že tyhle tváře do stromových kmenů vyřezaly děti lesa za dávných staletí, než se sem První lidé přeplavili přes úzké moře. Na jihu byly poslední čarostromy vypáleny nebo pokáceny už před stovkami let, kromě těch na Ostrově tváří, kde stáli na mlčenlivé stráži zelení muži. Tady na severu to bylo jiné. Tady měl každý hrad svůj boží háj, v každém božím háji byl strom srdce a každý strom srdce měl svou tvář.

Catelyn našla svého muže pod čarostromem. Seděl tu na kameni porostlém mechem, svůj obouruční meč jménem Led měl na klíně a vodou temnou jako noc čistil jeho čepel.

Pod zemí božího háje ležela tisíciletá vrstva zetlelého listí, která tlumila její kročeje, ale rudé oči čarostromu jako by ji sledovaly. „Nede,“ zavolala tiše. Zvedl hlavu a podíval se na ni. „Catelyn,“ oslovil ji. Hlas měl odtažitý a formální. „Kde jsou děti?“

Na to se jí ptal vždycky. „V kuchyni. Hádají se, jak se budou jmenovat ta vlčata.“ Rozprostřela plášť na zem a sedla si vedle tůně zády k čarostromu. Cítila, jak ji ty rudé oči pozorují, ale ze všech sil se snažila na to nemyslet. „Arya už se zamilovala až po uši, Sansa je půvabně okouzlena, jenom Rickon si ještě není jistý.“

„Bojí se?“ zeptal se Ned.

„Trošku,“ připustila Catelyn. „Vždyť jsou mu teprve tři.“

Ned se zachmuřil. „Měl by se naučit svému strachu čelit. Tři mu nebudou věčně. A zima se blíží.“

„To je pravda,“ přisvědčila Catelyn. Z těch slov ji jako vždy zamrazilo. Bylo to heslo Starků. Každý vznešený rod měl své. Tahle rodinná kréda, téměř modlitby, se holedbala ctí a slávou, slibovala věrnost a pravdu, přísahala na víru a odvahu. Ne tak u rodu Starků. Zima se blíží, znělo jejich rodové heslo. Nikoliv poprvé se zamyslela nad tím, jak zvláštní lid jsou tihle seveřané.

„Musí se nechat, že ten muž zemřel dobře,“ podotkl Ned. V ruce držel kousek kůže napuštěné olejem. Zatímco mluvil, pomalu jím přejížděl po meči a leštil čepel do temného lesku. „Byl jsem rád kvůli Branovi. Byla bys na Brana hrdá.“

„Já jsem na Brana vždycky hrdá,“ odpověděla Catelyn a sledovala, jak se její muž dotýká meče. Všímala si těch rozčeřených odlesků z hloubi ocele, jak byl kov při kování znovu a znovu, stokrát překládán. Catelyn nebyla žádnou velkou milovnicí mečů, ale musela uznat, že Led oplývá jistou krásou. Vykovali ho ve Valyrii, než na Svobodné državy dopadla Zkáza, v dobách, kdy kováři používali stejně kouzla jako kladiva. Byl starý čtyři sta let a ostrý stejně jako v den svého vzniku. Jeho jméno bylo ještě starší, bylo to dědictví z věku hrdinů, kdy byli Starkové králi severu.

„Letos byl už čtvrtý,“ řekl Ned ponuře. „Ten chudák byl pološílený. Něco ho vyděsilo tak strašně, že má slova vůbec nevnímal.“ Povzdechl si. „Ben píše, že Noční hlídka už nemá ani tisíc členů. A ne jen kvůli dezercím. Ztrácejí muže i na průzkumných výpravách.“

„Zdivočelí?“ zeptala se.

„Kdo jiný?“ Ned zvedl Led a přejel pohledem dlouhý ocelový břit. „A bude to jedině horší. Jednoho dne mi možná nezbude než povolat vazaly a rozjet se na sever, abych s tím jejich Králem za Zdí zúčtoval jednou provždy.“

„Za Zdí?“ Catelyn se při té představě otřásla.

Ned postřehl, jak zděšeně se zatvářila. „Mance Nájezdník není nikdo, koho bychom se měli bát.“

„Za Zdí jsou i temnější věci.“ Ohlédla se na strom srdce, na tu bledou kůru a červené oči. Díval se, naslouchal, dlouze a zvolna přemýšlel.

Ned se vlídně usmál. „Moc posloucháš povídačky staré chůvy. Jiní jsou stejně mrtví jako děti lesa, odešli před osmi tisíci lety. Mistr Luwin by ti řekl, že nikdy nežili. Nikdo z dnešních živých je jakživ neviděl.“

„Až do dnešního rána nikdo z dnešních živých neviděl zlovlka,“ namítla Catelyn.

„To mě mohlo napadnout, že nemá smysl hádat se s Tullyovou.“ Jeho úsměv posmutněl. Zasunul Led zpátky do pochvy. „Ale tys sem nepřišla, abys mi vykládala pohádky. Dobře vím, jak to tu nemáš ráda. Copak se děje, má paní?“

Catelyn vzala manžela za ruku. „Dnes přišla smutná zpráva, můj pane. Nechtěla jsem tě znepokojovat, dokud se neočistíš.“ Nebylo cesty, jak ten náraz utlumit, a tak to řekla přímo. „Je mi to moc líto, má lásko, ale Jon Arryn je mrtev.“

Pohledem vyhledal její oči a ona si všimla, jak ho to zasáhlo – přesně jak předpokládala. Ned strávil velkou část mládí na Orlím hnízdě a bezdětný lord Arryn se pro něj a svého dalšího svěřence Roberta Baratheona stal druhým otcem. Když Šílený král Aerys Targaryen žádal jejich hlavy, pán Orlího hnízda raději vytáhl pod zástavou s měsícem a sokolem do boje, než by vydal ty, k jejichž ochraně se zavázal.

A jednoho dne před patnácti lety se tento druhý otec stal i jeho bratrem – to když on a Ned stanuli na Řekotočí vedle sebe, aby pojali za ženy dvě sestry, dcery lorda Hostera Tullyho.

„Jon…,“ opakoval. „Je to jisté?“

„Na zprávě byla králova pečeť a dopis je psán Robertovou rukou. Schovala jsem ti ho. Píše se v něm, že lord Arryn odešel rychle. Ani mistr Pycelle si nevěděl rady, ale podal mu makové mléko, takže Jon netrpěl v bolestech.“

„Alespoň drobná útěcha,“ poznamenal Ned. Žal v jeho tváři jí neušel, ale i v takovou chvíli myslel Ned v první řadě na ni. „Co tvá sestra?“ zeptal se. „A Jonův hoch. Píše se tam něco o nich?“

„V dopise stojí, jen že jsou v pořádku a vrátili se na Orlí hnízdo,“ odpověděla Catelyn. „Byla bych raději, kdyby odjeli na Řekotočí. Orlí hnízdo je vysoko v horách, je odlehlé a není její, patřilo jejímu manželovi. Každý kámen jí tam bude lorda Jona připomínat. Znám svoji sestru. Potřebuje kolem sebe rodinu a přátele.“

„Tvůj strýc slouží v Údolí, nepletu se? Slyšel jsem, že ho Jon jmenoval Rytířem brány.“

Catelyn přikývla. „Brynden pro ni i pro chlapce udělá cokoliv. Aspoň nějaká útěcha, i když…“

„Jeď za ní,“ navrhl Ned. „Vezmi s sebou děti. Ať se chodby Orlího hnízda zaplní halasem, křikem a smíchem. Ten její hoch kolem sebe potřebuje jiné děti a Lysa by neměla být ve svém smutku sama.“

„Kdybych mohla, udělám to,“ podotkla Catelyn. „V tom dopise ale stálo ještě něco jiného. Král míří na Zimohrad. Za tebou.“

Nedovi chvilku trvalo, než její slova pochopil, ale když se tak stalo, oči se mu rozjasnily. „Robert jede sem?“ Přikývla a on se rozzářil.

Catelyn by jeho radost ráda sdílela. Slyšela však, co se na hradě šuškalo: mrtvý zlovlk ve sněhu, hrdlo probodnuté zlomeným parohem. Děs se jí plazil útrobami jako had, ale nakonec se vzchopila a usmála se na muže, kterého milovala, na muže, který zlým znamením nepřikládal žádný význam. „Věděla jsem, že tě to potěší,“ řekla. „Měli bychom poslat zprávu tvému bratru na Zdi.“

„To samozřejmě,“ souhlasil. „Ben si to nenechá ujít. Musím říct mistru Luwinovi, ať vyšle svého nejrychlejšího ptáka.“ Vstal a pomohl vstát i jí. „Zatraceně, to už je let! A nic víc nenapsal? Zmínil se, s jak početnou družinou dorazí?“

„Řekla bych nejméně sto rytířů se vším služebnictvem, a k tomu půl sta svobodných jezdců. Cersei a děti jedou s ním.“

„Tak to Robert kvůli nim pojede pomalu,“ podotkl Ned. „To je dobře. Budeme mít víc času na přípravy.“

„V družině bude i královnin bratr,“ sdělila mu.

Ned se nezatvářil nijak nadšeně. Catelyn věděla, že s královninou rodinou se nemá dvakrát v lásce.

Lannisterovi z Casterlyovy skály se k Robertovu tažení přidali až ke konci, když už bylo vítězství vlastně jasné, a Ned jim to nikdy neodpustil. „Pokud je cenou za Robertovu společnost to, že nám tu budou otravovat vzduch Lannisterové, tak ať. Zní to, jako kdyby si Robert s sebou přivezl půlku dvora.“

„Kam jede král, říše ho následuje,“ řekla.

„Těším se, až uvidím děti. Když jsem je viděl naposledy, ta Lannisterová jejich nejmladšího ještě kojila. Kolik mu je teď? Tak pět, ne?“

„Princi Tommenovi je sedm,“ opravila ho. „Je stejně starý jako Bran. Nede, prosím, hlídej se. Ta Lannisterová je naše královna a prý je rok od roku pyšnější.“

Ned jí stiskl dlaň. „Samozřejmě musíme vystrojit hostinu s pěvci, a Robert si jistě bude chtít vyrazit na lov. Měl bych jim na Královskou cestu vyslat v ústrety Joryho s čestnou gardou, aby je doprovodili až sem. Bohové, jak to všechno nakrmíme? A už vyjeli, říkáš? Chlap zatracená. Lump jeden královská.“

DAENERYS

Její bratr šaty pozvedl, aby si je mohla prohlédnout. „To je krása. Sáhni si. No tak. Pohlaď si tu látku.“

Dany se jich dotkla. Látka byla tak jemná, že jí mezi prsty protékala

jako voda.

Nevzpomínala si, že by na sobě kdy měla něco tak hebkého. Trochu ji to děsilo. Stáhla ruku. „Opravdu jsou moje?“

„Dárek od magistra Illyria,“ usmál se Viserys. Její bratr měl dnes večer skvělou náladu. „Ta barva zdůrazní tvé fialkové oči. A budeš na sobě mít i zlato a všechny možné šperky. Illyrio to slíbil. Dnes večer musíš vypadat jako princezna.“

Princezna, pomyslela si Dany. Už zapomněla, jaké to je. Možná to ani nikdy pořádně nevěděla. „Proč je k nám tak štědrý?“ zeptala se. „Co od nás chce?“ Odnedávna, asi půl roku, totiž žili v magistrově domě, jedli u něj, nechávali se hýčkat jeho služebnictvem. Dany bylo třináct a byla dost stará na to, aby věděla, že takové dary zde, ve svobodném městě Pentos, nebývají zadarmo.

„Illyrio není žádný blázen,“ řekl Viserys. Byl to vyzáblý mladík s neklidnýma rukama a horečným pohledem v bledě šeříkových očích. „Magistr ví, že až dosednu na trůn, na své přátele nezapomenu.“

Dany neříkala nic. Magistr Illyrio byl obchodník s kořením, drahokamy, dračími kostmi a jinými, už ne tak pěknými věcmi. Říkalo se, že má přátele ve všech devíti svobodných městech i dál, ve Vaes Dothrak a v bájemi opředených zemích u Nefritového moře. Také se říkalo, že nemá přítele, jehož by za přiměřenou cenu ochotně neprodal. Dany poslouchala, o čem se povídá na ulicích, a leccos zaslechla, ale měla dost rozumu na to, aby se bratra moc nevyptávala, když spřádal své snové pavučiny. Když ho něco rozzuřilo, hněval se strašlivě. Říkal tomu „probudit draka“.

Pověsil šaty vedle dveří. „Illyrio ti pošle otrokyně, aby tě vykoupaly. Pořádně ze sebe smyj pach stájí. Chal Drogo má koní tisíce, dneska hledá klisničku jiného druhu.“ Nespokojeně se na ni zadíval. „Hrbíš se. Narovnej se.“ Rukama jí zatlačil ramena dozadu. „Ukaž jim, že už máš tvary jako ženská.“

Prsty jí zlehka přejel po pučících ňadrech a utkvěl na bradavce. „Dneska mě nesmíš zklamat. Jestli mě zklameš, špatně to s tebou dopadne. Nechceš přece probudit draka, viď?“ Stiskl a přes hrubou látku tuniky to krutě zabolelo. „Viď že ne?“ opakoval.

„Ne,“ odpověděla Dany plaše.

Její bratr se usmál. „Dobře.“ Téměř láskyplně ji pohladil po vlasech. „Až budou jednou dějepisci sepisovat dějiny mé říše, sestřičko, napíšou, že začaly dnes večer.“

Když odešel, Dany přešla k oknu a toužebně se zahleděla na vody zálivu. Čtverhranné, vysoké věže Pentosu se jako černé siluety rýsovaly proti zapadajícímu slunci.

Dany slyšela zpěv rudých kněží, kteří právě zapalovali noční ohně, a křik malých otrhánků, hrajících si za hradbami magistrova sídla. Na chviličku zatoužila být tam s nimi, oblečená v cárech, bosá, udýchaná, bez minulosti i bez budoucnosti, bez vyhlídek na hostinu v táboře chala Droga.

Kdesi tam, kde zapadalo slunce, za úzkým mořem, leží kraj zelených kopců, rozkvetlých plání a širých, rychlých řek, kde se v majestátních modrošedých horách tyčí temné kamenné věže a kde rytíři ve zbroji jezdí do bitev pod zástavami svých pánů. Dothrakové té zemi říkali Rhaeš Andali, země Andalů. Ve svobodných městech se o ní mluvilo jako o Západozemí nebo Království zapadajícího slunce. Její bratr měl pro ni jednodušší jméno. Říkal jí „naše země“. Ta slova byla jeho modlitbou. Jako by je stačilo opakovat dost často, aby ho bohové uslyšeli.

„Máme na ni pokrevní právo, sebrali nám ji zradou, ale je stále naše, je naše navždycky. Drakovi nic neukradneš, ach ne. Drak nezapomíná.“

Drak možná nezapomínal, ale Dany si nevzpomínala. Tu zemi, která byla podle bratra jejich, tu říši za úzkým mořem, nikdy neviděla. Místa, o kterých mluvil, Casterlyova skála a Orlí hnízdo, Vysoké zahrady a Arrynské údolí, Dorne a Ostrov tváří, to vše pro ni byla jen slova. Když uprchli z Králova Přístaviště před blížícími se vojsky Uchvatitele, bylo Viserysovi už osm let, zato Daenerys byla jen jiskřička života v matčině lůně.

Bratr jí ale ty příběhy vypravoval tak často, že si Dany někdy živě vybavovala, jak to asi bylo. Noční úprk na Dračí kámen, na černých plachtách lodí tančí měsíční svit. Její bratr Rhaegar bojuje s Uchvatitelem v krvavých vodách Trojzubce a umírá pro ženu, kterou miloval. Ti, které Viserys nazývá Uchvatitelovými psy, páni z rodu Lannisterů a Starků, plení Královo Přístaviště. Princezna Elia z Dorne prosí o milost, když jí rvou Rhaegarova dědice od prsu a zabíjejí jí ho před očima. Leštěné lebky posledních draků slepě zírají ze zdí na to, jak Královrah otvírá jejich otci zlatým mečem hrdlo.

Narodila se na Dračím kameni devět měsíců po útěku, za bouře, která div že nerozervala ostrovní pevnost na kusy. Říkalo se, že ta bouře byla strašlivá. Kotvící flotilu Targaryenů rozdrtila přímo v přístavu, z hradebních valů rvala kamenné kvádry a shazovala je do divokých vod úzkého moře. Matka zemřela při porodu, a to Viserys své sestře nikdy neodpustil.

Nepamatovala se ani na Dračí kámen. Uprchli odtud těsně předtím, než se svou nově postavenou flotilou vyplul Uchvatitelův bratr. To už jim ze Sedmi království, která jim kdysi patřila, zbýval právě jen a jen Dračí kámen, dávné sídlo jejich rodu. Ani to nemělo mít dlouhého trvání. Posádka byla připravena je prodat Uchvatiteli, ale jedné noci se do dětského pokoje vloupal ser Willem Darry a čtyři jeho věrní, unesli je oba i její kojnou a pod rouškou noci vypluli do bezpečí braavoských břehů.

Na sera Willema se matně pamatovala: byl to ohromný šedý poloslepý medvěd, který z lůžka, na něž byl upoután, řval rozkazy. Sluhové se ho děsili, ale na Dany byl vždycky hodný. Říkával jí „princezničko“ a někdy taky „má paní“, a dlaně měl měkké jako stará kůže. Nevstával ale z postele a dnem i nocí ho halil horký, vlhký a nechutně nasládlý pach nemoci. To bylo v Braavosu, kde žili ve velkém domě s červenými dveřmi. Dany tam měla vlastní pokoj s citroníkem za oknem. Jakmile ser Willem zemřel, sluhové je okradli o to málo peněz, které jim zbylo, a z velkého domu je vyhnali. Když se za nimi dveře zavřely navždy, Dany plakala. Od té doby putovali z Braavosu do Myru, z Myru do Tyroše a dál do Qohoru, do Volantisu a Lysu, nikdy nezůstávali dlouho na jednom místě. Její bratr to nedovolil. Tvrdil, že Uchvatitelovi najatí vrahouni jsou jim neustále v patách, i když Dany nikdy žádného neviděla.

Zpočátku magistři, archóni i bohatí obchodníci poslední Targaryeny ve svých domech a u svých stolů vítali, ale jak léta běžela a Uchvatitel stále seděl na Železném trůně, dveře se před nimi postupně zavíraly a bylo třeba se stále víc uskrovňovat. Už před lety byly nuceni prodat poslední klenoty, teď utratili dokonce i peníze, které dostali za matčinu korunu. V pentoských uličkách a krčmách na jejího bratra pokřikovali „král Nuzák“. Jak říkají jí, to Dany nechtěla vědět.

„Jednou to všechno dostaneme zpátky, sestřičko moje,“ sliboval jí. Někdy se mu při těch slovech roztřásly ruce. „Šperky i hedvábí, Dračí kámen i Královo Přístaviště, Železný trůn a Sedm království, dostaneme zpátky všechno to, o co nás připravili.“

Viserys pro ten den žil. Daenerys nechtěla zpátky nic než velký dům s červenými dveřmi a citroníkem za oknem, to nikdy nepoznané dětství.

Kdosi tiše zaklepal na dveře. „Dále,“ řekla Dany a odvrátila se od okna. Vešly Illyriovy služebnice, uklonily se jí a daly se do práce. Byly to otrokyně, dar od jednoho z magistrových mnoha dothrackých přátel. Ve svobodném městě Pentos se otrokářství nepěstovalo. Přesto tu ty otrokyně byly. Stará žena, malá šedá myška, neřekla ani slovo, zato mladé děvče zastalo řečnění za obě. Byla to Illyriova oblíbenkyně, světlovlasá, modrooká, asi šestnáctiletá dívka, která při práci nezavřela pusu.

Naplnily jí koupel horkou vodou z kuchyně, navoněnou aromatickými oleji. Dívka přetáhla Dany hrubou bavlněnou tuniku přes hlavu a pomohla jí do lázně. Voda byla skoro vroucí, ale Dany nehnula ani brvou, nevydala hlásku. To teplo se jí líbilo. Dávalo jí pocit čistoty. Kromě toho jí bratr často říkal, že pro Targaryeny není nikdy nic dost horké. „Náš rod je rodem draků,“ říkával. „Máme oheň v krvi.“

Stará žena jí myla dlouhé, stříbřité vlasy, jemně rozčesávala zacuchané kadeře a mlčela. Dívka jí drhla záda a nohy a vykládala jí, jaké má štěstí. „Drogo je tak bohatý, že dokonce i jeho otroci nosí zlaté nákrčníky. Jeho chalasar čítá sto tisíc jezdců a jeho palác ve Vaes Dothrak má dvě stě komnat a dveře z ryzího stříbra.“ A napovídala toho ještě víc, mnohem víc – o tom, jak pohledný chal je, jak je vysoký, jak ohnivou má povahu, jak chrabrý je v boji, že to je nejlepší jezdec, jakého kdy koňský hřbet nesl, a hotový démon v zacházení s lukem. Daenerys neříkala nic. Odvždycky měla za to, že až dospěje do správného věku, vdá se za Viseryse.

Targaryenové se už po staletí ženili se svými sestrami, už od dob, kdy si svou sestru za nevěstu vybral Aegon Dobyvatel. Viserys jí tisíckrát opakoval, že rod musí zůstat čistý: v jejich žilách koluje královská krev, zlatá krev staré Valyrie, krev draků. Draci se s polní zvěří nepáří, a stejně tak ani Targaryenové nemíchají svou krev s krví méně urozenou. Jenže teď to Viserys zařídil tak, že ji prodá cizinci, barbarovi.

Když se umyla, otrokyně jí pomohly z vody a osušily ji. Dívka jí kartáčovala vlasy, až se leskly jako tekuté stříbro, zatímco stařena ji navoněla libokvětem z dothrackých plání – po kapce na každé zápěstí, za uši, na bradavky, mezi nohy. Oblékly ji do spodního šatu jemného jako dech, který poslal magistr Illyrio, a pak do šatů z temně švestkového hedvábí, které zdůraznilo její fialkové oči. Dívka si nazula zlacené sandály, otrokyně jí do vlasů vsadily čelenku a na zápěstí navlékly zlaté náramky vykládané ametysty. Jako poslední přišel na řadu náhrdelník, těžká zlatá obruč zdobená starodávnými valyrskými znaky.

„Teď vypadáš jako princezna,“ vydechlo děvče, když skončily. Dany na sebe po očku pohlédla do stříbřeného zrcadla, které jí magistr Illyrio tak prozíravě poskytl. Princezna, pomyslela si, ale vzpomněla si, co říkala ta dívka – chal Drogo je prý takový boháč, že i jeho otroci nosí zlaté nákrčníky. Náhle ji zamrazilo a na nahých pažích jí naskočila husí kůže.

Její bratr na ni čekal v chládku vstupní síně. Seděl na kraji nádržky a rukou čeřil vodu. Když vešla, vstal a změřil si ji kritickým pohledem. „Zůstaň stát,“ řekl. „Otoč se. Ano. Dobře. Vypadáš…“

„…královsky,“ řekl magistr Illyrio, který právě prošel obloukem dveří. Na tak mohutného muže se pohyboval pozoruhodně tiše. Pod volným rouchem z ohnivého hedvábí se mu na těle při chůzi třásly sádelnaté záhyby. Na každém prstě se mu třpytil drahokam a dvoucípou žlutou bradku mu sluha naolejoval tak, že zářila jako ryzí zlato. „Nechť tě Pán světla v tento přešťastný den zahrne požehnáním, princezno Daenerys,“ pravil, když ji bral za ruku. Sklonil hlavu a skrz zlaté vousy na okamžik problýskly křivé žluté zuby. „Je jako přelud, Milosti, jako přelud. Drogo bude uchvácen.“

„Je moc hubená,“ řekl Viserys. Vlasy stejné světle stříbřité barvy, jako byly ty její, měl pevně stažené dozadu a sepnuté sponou z dračí kosti. Ten přísný účes ještě zdůrazňoval tvrdé, vychrtlé linie jeho tváře. Rukou utkvěl na jílci meče, který mu Illyrio propůjčil, a řekl: „Jseš si jistý, že chal Drogo má rád takto mladé ženy?“

„Už krvácela. Pro chala je stará dost,“ řekl mu Illyrio nikoliv poprvé. „Podívej se na ni. Ty stříbrozlaté vlasy, fialové oči… O její valyrské krvi není pochyb, a je urozená, je to dcera bývalého krále, sestra budoucího krále, našeho Droga nepochybně uchvátí.“ Když její ruku pustil, Daenerys si uvědomila, že se celá chvěje.

„Možná,“ pravil její bratr pochybovačně. „Divoši mají divné choutky. Chlapce, koně, ovce…“

„Tohle chalu Drogovi radši neříkej,“ radil Illyrio.

Jejímu bratrovi hněvivě zablýsklo v očích. „Máš mě za blázna?“

Magistr se mírně uklonil. „Mám tě za krále. A králům se nedostává opatrnosti prostých lidí. Pokud jsem tě urazil, omlouvám se.“ Odvrátil se a zatleskal na své nosiče.

Když se v Illyriově honosně vyřezávaném palankýnu vydali na cestu, byla už v ulicích Pentosu černočerná tma. Před nimi kráčeli dva světlonoši se zdobnými olejovými lampami krytými bleděmodrým sklem, nosítka neslo na ramenou dvanáct silných mužů. Za závěsy bylo horko a těsno. Dany i přes silný parfém cítila, jak Illyriovo bledé tělo čpí.

Její bratr, který se rozvaloval na polštářích vedle ní, si ničeho nevšímal. Duchem byl za úzkým mořem. „Nebudeme potřebovat celý chalasar,“ prohlašoval a prsty si pohrával s jílcem vypůjčené zbraně, ale Dany věděla, že doopravdy s mečem ještě nikdy nezacházel. „Deset tisíc by stačilo, s deseti tisíci řvoucích Dothraků bych do Sedmi království vtrhnout mohl. Říše povstane za svého právoplatného vládce. Tyrellové, Redwyneové, Darryové ani Greyjoyové Uchvatitele nemají v lásce o nic víc než já. Dorňané jen hoří touhou pomstít Eliu a její děti. A prostý lid bude na naší straně. Ten svého krále stále oplakává.“ Neklidně pohlédl na Illyria. „Mám pravdu, že?“

„Je to tvůj lid a má tě rád,“ přisvědčil Illyrio vlídně. „V pevnostech po celé říši muži tajně zvedají číše na tvé zdraví a ženy vyšívají dračí zástavy a schovávají je na ten den, kdy se přes vodu vrátíš.“ Pokrčil ohromnými rameny. „Alespoň mi to říkají moji zvědové.“

Dany žádné zvědy neměla a nemohla tedy zjistit, co si lidé za úzkým mořem myslí nebo co dělají, ale Illyriovým sladkým slovíčkům věřila stejně málo jako všemu ostatnímu, co s Illyriem souviselo. Její bratr nicméně dychtivě přikyvoval. „Uchvatitele zabiju já sám,“ sliboval – on, který nikdy nikoho nezabil, „jako on zabil mého bratra Rhaegara. A Královraha Lannistera taky – za to, co udělal mému otci.“

„To by bylo nanejvýš vhodné,“ přikývl magistr Illyrio. Dany neušlo, že mu na tučných rtech hraje lehounký náznak úsměvu, ale její bratr si ničeho nevšiml. Přikývl, odhrnul závěs, vyhlédl do tmy a Dany věděla, že je duchem už zase v bitvě na Trojzubci.

Devět věží sídla chala Droga se tyčilo nad vodami zálivu, po vysokých cihlových zdech se pnul světlý břečťan. Chalovi ho věnovali pentoští magistři, řekl jim Illyrio. Svobodná města byla k pánům koní vždy štědrá. „Ne že bychom se těch barbarů báli,“ vysvětloval jim už dříve Illyrio s úsměvem. „Pán světla by naše hradby ochránil před milionem Dothraků, nebo to aspoň rudí kněží slibují… ale proč riskovat, když je jejich přátelství tak levné?“

U brány jejich palankýn zastavili strážní a jeden z nich trhnutím odsunul závěsy. Měl měděnou pleť a temně mandlové oči Dothraků, ale tvář měl bezvousou a na hlavě měl špičatou bronzovou helmu, jakou nosili Neposkvrnění. Přejížděl je chladným pohledem. Magistr Illyrio na něj cosi zavrčel v drsné dothračtině: strážný odpověděl stejnou řečí a mávnutím je propustil.

Dany si všimla, jak pevně sevřel její bratr jílec půjčeného meče. Vypadal skoro tak vyděšeně, jako se ona cítila. „Nestoudný eunuch,“ zamumlal Viserys, když se nosítka houpavě blížila k sídlu.

Magistrova slova tekla jako med. „Na této slavnosti bude mnoho významných mužů. Takoví muži mají nepřátele. Chal musí své hosty chránit, a vás především, Milosti. Uchvatitel by za vaši hlavu nepochybně dobře zaplatil.“

„Ach ano,“ pronesl Viserys temně. „Už to zkoušel, o tom nepochybuj. Jeho najatí vrazi nás pronásledují, kam se hneme. Jsem poslední z draků, a dokud budu naživu, nebude mít lehký spánek.“

Palankýn zpomalil a zastavil. Kdosi odhodil závěsy a otrok podal Daenerys ruku, aby jí pomohl vystoupit. Všimla si, že má nákrčník úplně obyčejný, bronzový. Její bratr ji následoval, jílec meče stále ještě pevně sevřený v dlani. Magistru Illyriovi museli na nohy pomoci dva silní muži. Vzduch uvnitř těžce voněl kořením, plamenivkou, sladkými citrony a skořicí. Vedli je vstupní chodbou, v níž mozaiky z barevných sklíček představovaly výjev zkázy Valyrie. Všude podél stěn planul v černých železných lucernách oheň. Pod obloukem z propletených kamenných listů eunuch zpěvavě oznamoval jejich příchod: „Viserys z rodu Targaryenů, třetí svého jména,“ zvolal vysokým, sladkým hlasem. „Král Andalů a Rhoynů a Prvních lidí, pán Sedmi království a ochránce říše. Jeho sestra Daenerys Za bouře zrozená, princezna z Dračího kamene. Jejich ctihodný hostitel Illyrio Mopatis, magistr svobodného města Pentos.“

Kolem eunucha prošli na nádvoří obehnané podloubím a kryté baldachýnem z bledého břečťanu. Měsíc barvil listy, mezi nimiž proplouvali hosté, do bělavých a stříbřitých odstínů. Mnozí z hostů byli dothračtí páni koní, mohutní muži s kůží odstínu mědi a povislými kníry obepnutými kovovými kroužky, černé vlasy měli naolejované, spletené do copu a ověšené zvonečky. Mezi nimi se ale pohybovali i nájemní zabijáci a žoldáci z Pentosu, Myru a Tyroše, rudí kněží tlustší dokonce než Illyrio, chlupatí muži z přístavu Ibben a páni z Letních ostrovů s pletí černou jako eben. Daenerys na ně užasle hleděla… a náhle si s úlekem uvědomila, že je tu jediná žena.

„Tamhle jsou Drogovi pokrevní jezdci,“ šeptal jim Illyrio. „U sloupu je chal Moro se svým synem Rhogorem. Ten muž se zelenou bradkou, to je bratr tyrošského archóna, a ten člověk za ním je ser Jorah Mormont.“

Poslední jméno Daenerys zarazilo. „To je rytíř?“

„Nic menšího,“ usmál se Illyrio skrz vousy. „Pomazaný sedmi oleji samotného Velkého septona.“

„Co dělá tady?“ vyhrkla.

„Uchvatitel si žádal jeho hlavu,“ vysvětloval Illyrio. „Kvůli takové malicherné roztržce. Chytil nějaké pytláky, a místo aby je vydal Noční hlídce, prodal je otrokářům z Tyroše. Nesmyslný zákon. Se svým majetkem by člověk měl smět nakládat podle svého.“

„Rád bych si ještě dnes se serem Jorahem promluvil,“ řekl její bratr. Dany se přistihla, že si rytíře zvědavě prohlíží. Byl to starší muž, jistě po čtyřicítce, s prořídlými vlasy, ale stále ještě silný a svižný. Místo hedvábí a bavlny byl oděný v suknu a kůži. Na sobě měl temně zelenou tuniku zdobenou výšivkou černého medvěda stojícího na zadních.

Ještě pořád se dívala na toho zvláštního muže ze své nikdy nepoznané vlasti, když jí magistr Illyrio položil vlhkou dlaň na holé rameno. „A tamhle, má sladká princezno,“ zašeptal, „tamhle je sám chal.“

Dany by nejradši uprchla a schovala se, ale její bratr ji sledoval, a ona věděla, že pokud by ho rozdurdila, jistě by probudila draka. Úzkostně se otočila a zadívala se na muže, který, jak Viserys doufal, si ji má ještě dnes v noci vybrat za manželku.

Ta mladá otrokyně nebyla daleko od pravdy, pomyslela si. Chal Drogo byl o hlavu vyšší než nejvyšší muž v síni, ale pohyboval se podivuhodně lehkým krokem, půvabně jako panter z Illyriova zvěřince.

Byl mladší, než si myslela, nebylo mu víc než třicet. Jeho pleť měla barvu leštěné mědi, hustý knír měl svázaný zlatými a bronzovými kroužky.

„Musím mu vyjádřit svou poníženou úctu,“ řekl magistr Illyrio. „Počkejte tu. Přivedu vás k němu.“

Když Illyrio kolébavě vykročil k chalovi, její bratr ji chytil za paži a stiskl tak tvrdě, až to zabolelo. „Vidíš ten jeho cop, sestřičko?“

Drogův cop byl černý jako půlnoc a těžký, napuštěný vonnými oleji a ověšený zvonečky, které za chůze tiše cinkaly. Sahal mu hodně pod pás, dokonce až pod hýždě, konečkem mu hladil zadní stranu stehen.

„Vidíš, jak je dlouhý?“ řekl Viserys. „Při porážce v souboji si Dothrakové řežou copy, aby všichni viděli hanbu poraženého. Chal Drogo nikdy v boji neprohrál. Je to znovuzrozený Aegon Dračí pán a ty budeš jeho královna.“

Dany si chala Droga prohlížela. Tvář měl tvrdou a krutou, oči bezcitné a temné jako onyxy. Když se jí povedlo probudit draka, její bratr jí ubližoval, ale nikdy z něho neměla takový strach, jaký teď měla z tohoto muže. „Já nechci být jeho královna,“ špitla tichounce. „Prosím, Viserysi, prosím, já nechci, já chci domů.“

„Domů?“ Mluvil tiše, ale zuřivost z jeho hlasu čišela i tak. „Jak bys chtěla domů, sestřičko? O domov nás připravili!“ Zatáhl ji do stínu, kde na ně nebylo vidět, a zaryl jí prsty do kůže. „Jak bys chtěla domů?“ opakoval a myslel tím Královo Přístaviště, Dračí kámen a všechna ta království, o která přišli.

Dany měla na mysli jen a jen komnaty v Illyriově domě, což samozřejmě nebyl jejich skutečný domov, ale jiný neměli. Její bratr o tom nechtěl ani slyšet. Pro něj to žádný domov nebyl. Dokonce ani ten velký dům s červenými dveřmi pro něj nebyl domovem. Prsty jí zarýval do paže a žádal odpověď. „Já nevím,“ zajíkla se nakonec a do očí jí vhrkly slzy.

„Ale já ano,“ opáčil příkře. „Domů se dostaneme s armádou, sestřičko. S armádou chala Droga. Tak se dostaneme domů. A jestli si ho kvůli tomu budeš muset vzít a spát s ním, tak to uděláš. Kdyby to bylo potřeba, klidně bych dopustil, ať tě ošuká celý jeho chalasar, všech čtyřicet tisíc mužů. A klidně i jejich koně, pokud by mi to vysloužilo armádu. Takže buď ráda, že to bude jen Drogo. Třeba si ho časem oblíbíš. Teď si utři oči. Illyrio ho vede sem. Tak ať tě nevidí plakat.“

Dany se otočila a zjistila, že to je pravda. Magistr Illyrio, samý úsměv, samá úklona, doprovázel chala Droga k místu, kde stáli. Hřbetem ruky si otřela slzy, které jí nestačily skanout.

„Usměj se,“ zašeptal Viserys úzkostlivě a dlaň se mu na jílci meče zachvěla. „A narovnej se. Ať vidí, že máš prsa. Při bozích, už tak je máš dost malá.“

Daenerys se usmála a narovnala se.

EDDARD

Hosté se do hradní brány valili jako řeka zlata, stříbra a leštěné oceli, byly jich tři stovky, výkvět vazalů a rytířstva, přísežných mečů a svobodných jezdců.

Nad hlavami se jim v severním větru třepotal alespoň tucet zástav se znakem Baratheonů, korunovaným jelenem.

Mnohé z jezdců Ned znal. Byl tu ser Jaime Lannister s vlasy barvy tepaného zlata, a tamhle jel Sandor Clegane se svou strašlivě popálenou tváří. Ten vysoký hoch za ním, to nemohl být nikdo jiný než korunní princ, a ten zakrslý mužík, to bude jistě Skřet Tyrion Lannister.

Jen mohutá postava v čele průvodu, muž, jemuž po každém boku jel jeden rytíř ve sněhobílém plášti Královské gardy, připadal Nedovi skoro cizí… až do chvíle, než s povědomým pokřikem seskočil z válečného oře a málem Neda rozdrtil v náručí. „Nede! Jak já zas rád vidím tu tvoji zmrzlou tlamu!“ Král si ho prohlédl od hlavy k patě a rozesmál se. „Ty ses vůbec nezměnil.“

Kéž by mohl Ned říci totéž. Když spolu před patnácti lety vyjeli na vítězné tažení za trůnem, byl pán z Bouřného konce hladce oholený, oči měl průzračné a svaly jako z dívčího snu. Nad méně urozenými se tyčil do výšky šest a půl stopy, a když oblékl zbroj a rodovou helmu s parožím, proměnil se v opravdového obra. A sílu měl také obří, za zbraň si zvolil hřeby posázené válečné kladivo, které Ned sotva uzvedl. V oněch dnech ho jako parfém obklopoval pach kůže a krve.

Teď ho obklopovala vůně parfému a obvodem pasu se vyrovnal své výšce. Ned viděl krále naposledy před devíti lety během povstání Balona Greyjoye, kdy se jelen a zlovlk spojili, aby učinili přítrž nárokům samozvaného krále Železných ostrovů. Od večera, kdy stanuli bok po boku v Greyjoyově dobyté pevnosti, kdy Robert přijal kapitulaci poraženého lorda a Ned si k sobě vzal jeho syna Theona coby rukojmí a svěřence, nabral král aspoň sto liber. Černý plnovous drsný jako železný drát mu zpola zakrýval obličej a schovával dvojitou bradu a povislé tváře, ale králův pupek ani temné kruhy pod očima nemělo co schovat.

Nicméně nyní byl Robert Nedovi nejen přítelem, ale i králem, a tak Ned řekl jen: „Zimohrad je tvůj, Milosti.“

To už i ostatní sesedali a štolbové se chystali postarat se jim o koně. Královna Cersei Lannisterová vešla i s mladšími dětmi pěšky. Obytný vůz, ve kterém jeli – ohromná dvoupatrová konstrukce z naolejovaného dubového dřeva a zlaceného kovu, tažená čtyřicetispřežím silných valachů – byl tak široký, že nemohl projet branou. Ned poklekl do sněhu a políbil královně prsten, zatímco Robert objal Catelyn jako ztracenou a znovu nalezenou sestru. Pak postupně předstupovaly děti, byly představeny a pochváleny oběma stranami.

„Vezmi mě do krypty, Eddarde,“ řekl král, jakmile skončily uvítací ceremonie. „Půjdu vzdát čest.“

A Ned k němu pocítil hlubokou lásku – za to, že ani po těch letech nezapomněl. Poručil, aby mu přinesli svítilnu. Víc nebylo třeba říkat. Královna se ohradila. Jsou na cestě od rozbřesku, všichni jsou unavení a promrzlí, ze všeho nejdřív by se měli občerstvit. Mrtví počkají. Víc už toho říct nestihla: Robert se na ni zadíval, její bratr-dvojče Jaime ji jemně vzal za paži a ona zmlkla.

Ned a ten král, který byl téměř k nepoznání, sešli do krypty společně. Točité schodiště bylo úzké. Ned s lucernou kráčel jako první. „Už jsem si skoro myslel, že na Zimohrad nikdy nedojedeme,“ postěžoval si Robert cestou dolů. „Podle toho, jak se na Jihu mluví o mých Sedmi královstvích, by člověk málem zapomněl, že tvůj díl je stejně velký jako těch šest zbylých dohromady.“

„Přesto doufám, že cestu sis užil, Milosti.“

„Jenom samé bažiny, lesy, louky, a na sever od Šíje slušnou hospodu abys pohledal,“ odfrkl si Robert. „V životě jsem neviděl větší pustinu. Kde máš všechny lidi?“

„Asi se styděli vylézt,“ žertoval Ned. Po schodech, jako ledový dech z hloubi země, vzlínal chlad. „Tady na severu jsou králové vzácní.“

„To se spíš schovávali pod sněhem,“ opáčil jízlivě Robert. „Pod sněhem, Nede!“ Král se rukou opřel o zeď, aby se mu sestupovalo pohodlněji.

„Pozdní letní sníh není nic neobvyklého,“ poznamenal Ned. „Doufám, že vám moc neznepříjemnil cestu. Většinou jsou to jen takové přeháňky.“

„Jiní ať vezmou tvoje přeháňky,“ zaklel Robert. „Jak to tady bude vypadat v zimě? Třesu se jen z toho pomyšlení.“

„Zimy jsou drsné,“ připustil Ned. „Ale Starkové to vydrží. Vždycky jsme vydrželi.“

„Musíš na jih,“ prohlásil Robert. „Potřebuješ se nadechnout léta, než bude pryč. Na Vysokých zahradách pěstují lány zlatých růží, táhnou se, kam oko dohlédne. Ovoce je tak zralé, že se rozplývá v ústech – melouny, broskve, blumy ohnivky sladké, žes nic sladšího v životě nejedl. Uvidíš, pár jsem ti jich přivezl. Dokonce i na Bouřném konci, kde nám od zálivu příjemně fouká, je teď tak vedro, že se člověk skoro nemůže pohnout. A měl bys vidět města, Nede! Všude kytky, tržiště přetékají jídlem, letní víno je tak levné a tak dobré, že stačí jen dýchat, a už jsi opilý. Všichni tam jsou tlustí, opilí a bohatí.“ Rozesmál se a poplácal se po kulatém břiše. „A ty holky, Nede!“ zvolal a oči mu jen hrály. „Jářku, v tom vedru ženské úplně zapomínají na cudnost. Koupou se nahé v řece rovnou pod hradem. I v ulicích je tak vedro, že by se ve vlně a kožešinách člověk upekl, a tak si to vykračují v krátkých šatečkách – když mají dost stříbra, tak v hedvábných, a když ne, tak v bavlněných, ale na tom nesejde: jak se zpotí a šaty se jim přilepí na tělo, jako by na sobě neměly nic.“ Král se vesele zasmál.

Robert Baratheon byl odjakživa poživačný a uměl si užívat. Z ničeho takového by Eddarda Starka nikdo vinit nemohl. Nedovi však neušlo, že si rozkoše začínají vybírat svou daň. Dole pod schody už Robert ztěžka oddechoval, a když vešli do temné krypty, tvář měl ve světle lucerny celou rudou.

„Milosti,“ oslovil ho uctivě Ned a opsal svítilnou široký půlkruh. Stíny se trhaně zakomíhaly. Těkavé světlo se dotklo země u jejich nohou a otřelo se o dvojstup žulových pilířů, které se v dlouhém špalíru táhly do tmy. Mezi sloupy, zády k hrobkám, které obsahovaly jejich ostatky, seděli na kamenných trůnech u zdi mrtví. „Je až na konci, s otcem a Brandonem.“

Vykročil jako první kamenným sloupořadím a Robert, který se chvěl tím podzemním chladem, ho mlčky následoval. Tady dole vládla věčná zima. Jak kráčeli mezi mrtvými z rodu Starků, jejich kroky se odrážely od kamene a zněly jim ozvěnou v klenbě nad hlavami. Páni ze Zimohradu sledovali, jak je ti dva míjejí. Jejich podoba byla vytesána do kamenů, které uzavíraly hroby. Seděli tam v dlouhých řadách, slepýma očima zírali do věčné temnoty a u nohou se jim choulili velcí kamenní zlovlci. Jak se s průchodem živých stín posouval, vypadalo to, že se kamenné postavy hýbou. Dle starého obyčeje měl každý dávný pán ze Zimohradu na klíně dlouhý železný meč, který měl pomstychtivé duchy zahánět zpět do hrobek. Ty nejstarší dávno zrezivěly, zbylo z nich jen pár hnědých skvrn tam, kde kov spočíval na kameni. Neda napadlo, zda to znamená, že tihle duchové teď mohou svobodně bloudit hradem. Pevně doufal, že ne. První páni ze Zimohradu byli muži tvrdí stejně jako země, které vládli. Po celá staletí předtím, než přes moře přišli Dračí páni, nepřísahali věrnost nikomu a považovali se za krále Severu.

Konečně se Ned zastavil a pozvedl olejovou lampu. Krypta se před nimi táhla do tmy, ale odsud dál už byly hroby prázdné a nezapečetěné: ty černé díry čekaly na své mrtvé, čekaly na něj a na jeho děti. Na to Ned nerad myslel. „Tady,“ řekl svému králi. Robert mlčky přikývl, poklekl a sklonil hlavu.

Vedle sebe tu byly tři hrobky. Lord Rickard Stark, Nedův otec, měl dlouhou a přísnou tvář.

Kameník ho dobře znal. Lord Rickard seděl s tichou důstojností a kamennými prsty pevně svíral meč na svém klíně, zaživa ho však všechny meče zradily. Ve dvou menších hrobkách ležely jeho děti, z každé strany jedno.

Brandon zemřel, když mu bylo pouhých dvacet let. Byl uškrcen na rozkaz Šíleného krále Aeryse Targaryena jen několik dní předtím, než si měl vzít za ženu Catelyn Tullyovou z Řekotočí. Jeho otec se musel dívat, jak umírá. Brandon byl skutečný dědic, byl nejstarší a byl to rozený vládce.

Lyanně bylo jen šestnáct, dospívala z dívenky v ženu a byla úchvatně líbezná. Ned ji miloval z celého srdce, Robert ji miloval ještě víc. Měla být jeho nevěstou.

„Byla mnohem krásnější,“ pronesl král po chvíli ticha. Pohledem lpěl na Lyannině tváři, jako by jí tak mohl vrátit život. Nakonec vstal a pod tíhou vlastního těla nemotorně zavrávoral. „To jste ji museli pohřbít zrovna na takovém místě, Nede?“ Návalem žalu mu zdrsněl hlas. „Zasloužila by si víc než tuhle tmu…“

„Byla ze Starků ze Zimohradu,“ odpověděl Ned tiše. „Patří sem.“

„Měla by ležet někde na kopci, pod ovocným stromem, se sluncem a mraky nad hlavou, skrápěná deštěm…“

„Byl jsem s ní, když umírala,“ připomněl mu Ned. „Chtěla se vrátit domů, chtěla odpočívat vedle Brandona a otce.“ Stále ji občas slýchal. Slib mi to, plakala v pokoji, kde to vonělo krví a růžemi. Slib mi to, Nede. Horečka jí vzala sílu a hlas jí ztlumila do šepotu, ale když jí dal své slovo, zmizel jí z očí strach. Ned si vybavil, jak se na něj pak usmála, jak pevně mu sevřela prsty, jako by se pouštěla života, a jak se jí z dlaně vysypaly černé a mrtvé okvětní plátky růže. Pak už si nepamatoval nic. Našli ho, jak oněmělý žalem objímá její tělo. Ten malý bažinář, Howland Reed, vyprostil její ruku z jeho sevření. Ned si to vůbec nepamatoval. „Kdykoliv můžu, nosím jí sem květiny,“ řekl. „Lyanna… Měla je ráda.“

Král se dotkl její tváře, prsty zlehka pohladil hrubý kámen, jako by to bylo živé tělo. „Přísahal jsem, že Rhaegara za to, co jí udělal, zabiju.“

„A taky jsi to splnil,“ podotkl Ned.

„Jenom jednou,“ opáčil trpce Robert.

Střetli se na brodu přes Trojzubec přímo uprostřed bitevní vřavy: Robert s kladivem a v helmě s parožím, princ z rodu Targaryenů v černočerné zbroji. Na kyrysu byl z rudých rubínů vysázený tříhlavý drak, znak jejich rodu, který se na slunci třpytil jako oheň. Vody Trojzubce vířily jejich ořům kolem kopyt, jak kolem sebe kroužili a zas a zas se sráželi, až nakonec Robertovo kladivo zasadilo draku a hrudi pod ním poslední drtivou ránu. A když k brodu konečně dorazil Ned, Rhaegar ležel mrtev v říčním proudu a muži z obou armád zběsile hmatali ve zčeřené vodě po rubínech, které se mu vysypaly z pancíře.

„Ve snu ho zabíjím každou noc,“ přiznal se Robert. „Kdyby umřel tisíckrát, pořád by to pro něj bylo málo.“

Na to Ned neměl co říct. „Měli bychom se vrátit, Milosti,“ pronesl po chvilce ticha. „Tvá žena čeká.“

„Jiní ať vezmou moji ženu,“ zamumlal Robert trpce, ale přesto se těžkým krokem vydal zpět cestou, kterou přišli. „A jestli mi ještě jednou řekneš Milosti, nechám ti napíchnout hlavu na kůl. My dva jsme si snad o něco bližší.“

„Já na to nezapomněl,“ odpověděl Ned tiše. A když král nic neříkal, pokračoval: „Řekni mi, jak to bylo s Jonem.“

Robert zavrtěl hlavou. „V životě jsem neviděl nemoc, co by měla takhle rychlý průběh. O synově dni jména jsme pořádali turnaj. Kdybys tehdy viděl Jona, byl bys přísahal, že tu bude věčně. Uběhlo čtrnáct dní – a on byl mrtvý. Ta nemoc mu projela útrobami jako oheň. Přímo se jím propálila.“

Zastavil se vedle sloupu před hrobem jakéhosi dávno mrtvého Starka. „Jak já toho staříka miloval.“

„To my oba.“ Ned se odmlčel. „Catelyn má obavy o svoji sestru. Jak Lysa snáší žal?“

Robert se hořce ušklíbl. „Po pravdě řečeno to není žádná sláva,“ připustil. „Myslím, že ta chuděra ze ztráty Jona zešílela, Nede. Odvezla jejich chlapce na Orlí hnízdo. Proti mé vůli. Doufal jsem, že si ho k sobě vezme Tywin Lannister na Casterlyovu skálu. Jon neměl ani bratry, ani jiné syny. To jsem měl dopustit, aby ho vychovávaly ženské?“

Ned by spíš svěřil dítě na výchovu zmijím než lordu Tywinovi, ale své obavy si nechal pro sebe. Některé staré rány se nikdy doopravdy nezhojí, stačí slovíčko, a zase z nich vytryskne krev. „Přišla o manžela,“ pronesl obezřetně. „Možná se jako matka bojí, že přijde i o syna. Je to ještě dítě.“

„Je mu šest let, je neduživý, a je to pán Orlího hnízda – bohové, smilujte se,“ zaklel král. „Lord Tywin si k sobě ještě nikdy žádného chráněnce nevzal. Pro Lysu by to měla být čest. Lannisterové jsou velký a vznešený rod. Jenže ona o tom nechtěla ani slyšet. Pak jednou v noci zmizela, ani se nerozloučila. Cersei se mohla vzteknout.“ Zhluboka si povzdechl. „Ten klučina nese moje jméno, věděl jsi to? Přísahal jsem, že ho budu chránit. Ale jak to mám asi udělat, když ho jeho vlastní matka unesla?“

„Jestli chceš, vezmu si ho za svěřence já,“ řekl Ned. „S tím by Lysa nejspíš souhlasila. S Catelyn si jako dívky byly blízké a rádi tu uvítáme i ji.“

„To je velkorysá nabídka, příteli,“ přikývl král, „ale přišla pozdě. Lord Tywin už dal svůj souhlas. A poslat toho chlapce na vychování někam jinam, to by byla velká urážka.“

„Mně leží na srdci víc dobro mého synovce než hrdost lorda Lannistera,“ prohlásil Ned.

„To proto, že nespíš s Lannisterovou,“ rozesmál se Robert. Jeho smích zarachotil mezi hroby a odrazil se od klenby stropu. V úsměvu se mu skrz houští černého vousu blýskly bílé zuby. „Nede, Nede,“ prohodil, „ty bereš pořád všechno tak vážně.“ Položil mu ohromnou paži kolem ramen. „Chtěl jsem pár dní počkat a promluvit si s tebou až pak, ale teď vidím, že to není potřeba. Pojď se projít.“

Vnořili se zpátky mezi sloupy. Slepé kamenné oči jako by je na jejich cestě sledovaly. Král dál objímal Neda kolem ramen. „Asi ti vrtá hlavou, proč jsem se po tak dlouhé době konečně vypravil sem na sever, na Zimohrad.“

Ned sice jisté podezření měl, ale nahlas ho nevyslovil. „Určitě kvůli mé milé společnosti,“ prohodil zvesela. „A pak je tu taky Zeď. Musíš ji vidět, Milosti, musíš se podél ní projít a promluvit si s muži, kteří na ní slouží. Noční hlídka je už jen stín toho, co kdysi bývala. Benjen tvrdí –“

„Co tvrdí tvůj bratr, to si nepochybně už brzy poslechnu od něj osobně,“ zarazil ho Robert. „Zeď stojí – jak dlouho vlastně, osm tisíc let? Tak to ještě pár dní vydrží. Mám naléhavější věci k řešení. Nastala složitá doba a já kolem sebe potřebuju spolehlivé muže. Muže jako Jon Arryn. Byl pánem Orlího hnízda, strážcem východu a místokrálem. Najít náhradu nebude lehké.“

„Jeho syn –“ začal Ned.

„Jeho syn zdědí Orlí hnízdo a všechny příslušné výsady,“ opáčil Robert úsečně. „Nic víc.“

To Neda zaskočilo. Překvapeně se zastavil, otočil se a zadíval se na svého krále. „Arrynové jsou odjakživa strážci východu,“ pronesl bez přemýšlení. „Ten titul náleží k panství.“

„Až bude plnoletý, třeba mu ta čest bude navrácena,“ opáčil Robert. „Já musím přemýšlet o tomhle a příštím roce, Nede. Šestiletý kluk není vojevůdce.“

„V dobách míru je to jen čestný titul. Nech ho tomu chlapci. Když ne kvůli němu, tak kvůli jeho otci. Aspoň tolik Jonovi za jeho služby určitě dlužíš.“

Krále jeho slova nepotěšila. Pustil Neda z objetí. „Jon sloužil, protože tím byl povinován svému lennímu pánovi. Já nejsem nevděčný, Nede. Když nikdo jiný, tak ty bys to měl vědět. Jenže syn není otec. Malé děcko východ neuhlídá.“ Hlas mu zjihl. „Ale dost už. Musíme si promluvit o důležitějším úřadu, a já se s tebou nechci hádat.“ Robert chytil Neda za loket. „Potřebuju tě, Nede.“

„Jsem ti k službám, Milosti. Kdykoliv.“ Slušelo se ta slova pronést, a tak je Ned pronesl a pozorně vyčkával, co přijde dál.

Robert jako by ho téměř ani neslyšel. „Ta léta, co jsme strávili na Orlím hnízdě… bohové, to byly časy. Chtěl bych tě mít zase po svém boku, Nede. Zatraceně, potřebuju tě na jihu, v Králově Přístavišti, ne tady na konci světa, kde k ničemu nejsi.“ Robert se zadíval do tmy a chvilku působil zadumaně jako Stark. „Ujišťuji tě, že sedět na trůně je tisíckrát těžší než ten trůn získat. Zákony jsou úmorná záležitost a počítání měďáků je ještě horší. A těch lidí… konce tomu není. Sedím na té zatracené železné židli a poslouchám, jak si stěžují, dokud z toho nemám zpitomělou hlavu a zadek celý otlačený. Každý něco chce, peníze nebo půdu nebo spravedlnost. A jak lžou… A urozené panstvo na tom není o nic líp. Mám kolem sebe jenom pochlebovače a blázny. Z toho by jeden zešílel, Nede. Půlka z nich se neodvažuje říct mi pravdu a druhá půlka tu pravdu nevidí. Jsou noci, kdy si přeju, abychom to tenkrát na Trojzubci prohráli. Ne, vážně to nemyslím, ale…“

„Já tě chápu,“ přitakal tiše Ned.

Robert se na něj zadíval. „Myslím, že chápeš. A jestli ano, příteli, tak jsi jediný.“ Usmál se. „Lorde Eddarde Starku, jmenuji tě místokrálem.“

Ned poklekl na jedno koleno. Ta nabídka ho nepřekvapila: vždyť jaký jiný důvod by Roberta přivedl do těchhle dálav? Místokrál, pravá ruka krále, byl druhý nejmocnější muž v celých Sedmi královstvích. Mluvil královým jménem, velel královým vojskům, psal královské zákony. Někdy, v králově nepřítomnosti nebo když byl král nemocný či jinak indisponovaný, dokonce sedal na Železném trůně a vykonával královskou spravedlnost. Robert mu nabízel zodpovědnost ohromnou jako sama říše.

Byla to ta poslední věc na světě, po které toužil.

„Takové pocty nejsem hoden, Milosti,“ řekl.

Robert s dobráckou netrpělivostí zamručel. „Kdybych tě chtěl něčím poctít, propustím tě ze svých služeb. Mám ale v plánu nechat tě vládnout a bojovat, zatímco se budu jídlem, pitím a kurvením pomalu propracovávat k brzké smrti.“ Poplácal se po břiše a zazubil se. „Víš ty, co se říká o králi a jeho místokráli?“

Ned to pořekadlo znal. „Co si král vysní,“ řekl, „to místokrál zbuduje.“

„Kdysi jsem spal s jednou prodavačkou ryb a ta mi říkala, že prostí lidé to říkají vybraněji,“ prohodil. „Když král hoduje, místokrál sbírá hovna.“ Zaklonil hlavu a zařval smíchy. Tmou se rozezvučela ozvěna a zimohradští mrtví jako by je ze všech stran probodávali káravými ledovými pohledy.

Smích postupně utichal, až ustal. Ned stále ještě klečel na jednom koleni a díval se vzhůru. „Zatraceně, Nede,“ zahartusil král, „snad by ses na mě mohl aspoň usmát.“

„Říká se, že v zimě ti tu smích může mrazem ztuhnout v hrdle a zalknout tě,“ vysvětlil Ned klidným hlasem. „Možná proto se my Starkové smějeme tak zřídka.“

„Pojeď se mnou na jih a já tě naučím se zase smát,“ sliboval král. „Pomohl jsi mi ten zatracený trůn získat, teď mi pomoz si ho udržet. My dva jsme měli vládnout spolu. Kdyby Lyanna zůstala naživu, byli by z nás bratři spojení nejen náklonností, ale i krví. Ale na to ještě není pozdě. Máš přece dceru. Můj Joff a tvoje Sansa mohou naše rody spojit tak, jak jsme to kdysi mohli udělat Lyanna a já.“

Ten návrh ho překvapil. „Sanse je teprve jedenáct.“

Robert netrpělivě mávl rukou. „Na zásnuby je stará dost. Se svatbou můžeme pár let počkat.“ Král se usmál. „A teď vstaň a řekni ano, chlape zatracená.“

„Nic by mi neudělalo větší radost, Milosti,“ odvětil Ned. Pak zaváhal. „Ta pocta je velice nečekaná. Můžu si vzít trochu času na rozmyšlenou? Musím to říct ženě…“

„Ano, ano. Samozřejmě to řekni Catelyn, a jestli potřebuješ, vyspi se na to.“ Král popadl Neda za ruku a drsně ho vytáhl na nohy. „Jenom mě nenechávej čekat moc dlouho. Nejsem zrovna trpělivý.“

Eddarda Starka na okamžik jala děsivá, neblahá předtucha. On přece patří sem, na sever. Rozhlédl se po kamenných postavách všude kolem nich, zhluboka se nadechl mrazivého ticha krypty. Cítil na sobě pohledy mrtvých. Věděl, že naslouchají. A že zima se blíží.

JON

Byly chvíle – nebylo jich moc, ale stávalo se to –, kdy byl Jon rád, že je bastard. Když si opět dolil sklenici z kolujícího džbánu, náhle si uvědomil, že tohle je nejspíš jeden z těch okamžiků.

Znovu se usadil na své místo na lavici mezi panoši a napil se. Ovocná sladkost letního vína mu naplnila ústa a rozehrála mu na rtech úsměv.

Ve Velké síni Zimohradu se vznášel dým a vzduch sytila vůně pečeného masa a čerstvého chleba. Šedivé kamenné stěny byly ověšené praporci. Bílé, zlaté, karmínové – zlovlk Starků, korunovaný jelen Baratheonů, lannisterský lev. Bard hrál na vysokou harfu a pěl jakousi baladu, ale sem na konec hodovní síně přes praskání ohně, řinčení cínového nádobí a tichý šum stovek opileckých hovorů jeho píseň sotva dolehla.

Hostina na počest králova příjezdu trvala už čtyři hodiny. Jonovi bratři a sestry seděli u stolu s královskými dětmi přímo pod pódiem, na němž lord a lady Starkovi hostili krále a královnu. Při této příležitosti jeho urozený otec určitě každému dítěti povolil číši vína, ale ani o kapku víc. Tady na lavicích však nebyl nikdo, kdo by Jonovi zakazoval pít, co hrdlo ráčí.

A Jon k halasnému nadšení mládeže kolem sebe zjišťoval, že má žízeň jako dospělý chlap. Jeho spolustolovníci ho po každé vypité sklenici pobízeli do další. Byla to příjemná cháska a Jonovi se ty jejich historky o boji, lovu a ženských líbily. Nepochyboval, že je to zábavnější společnost než královští potomci. Svou zvědavost ukojil, už když hosté vcházeli do síně. Průvod procházel jen kousek od místa, které mu bylo přiděleno, a tak si je Jon mohl všechny pořádně prohlédnout.

První kráčel jeho otec, doprovázející královnu. Byla právě tak krásná, jak se povídalo. V dlouhých zlatých vlasech se jí třpytila drahokamy zdobená čelenka, jejíž smaragdy dokonale podtrhávaly zeleň jejích očí. Otec jí pomohl po stupních na pódium a zavedl ji až k jejímu místu, ale královna se na něj za celou tu dobu ani nepodívala. Dokonce i ve svých čtrnácti letech Jon ten její úsměv prohlédl.

Za nimi šel sám král Robert, zavěšený do lady Starkové. Král Jona upřímně zklamal. Otec o něm v jednom kuse vyprávěl: nedostižný Robert Baratheon, ďábel od Trojzubce, nejlítější bojovník celého království, obr mezi vládci. Jon viděl jenom zarostlého brunátného tlouštíka v propoceném hedvábí. Kolébal se, jako by už teď byl opilý.

Pak následovaly děti. Nejdřív malý Rickon, který pochodoval se vší důstojností tříletého klučiny. Jon ho musel popohnat, protože se u něj Rickon zastavil na kus řeči. Těsně za ním kráčel Robb v šedém, bíle lemovaném vlněném šatu, v rodových barvách. Šel zavěšený do princezny Myrcelly. Bylo to útlounké, ani ne osmileté děvčátko s vodopádem zlatých kučer, které se jí řinuly zpod zdobné síťky. Jon si všiml, jak plaše na Robba cestou mezi stoly hledí a jak stydlivě se na něj usmívá. Jonovi připadala tuctová a nanicovatá, ale Robb si zjevně vůbec neuvědomoval, jak je hloupá: zubil se jako blázen.

Jeho nevlastní sestry vedly ke stolu prince. Aryu dali dohromady s buclatým Tommenem, který měl vlasy skoro bílé a delší než ona. Na Sansu, starší o dva roky, připadl korunní princ Joffrey Baratheon. Bylo mu dvanáct, byl mladší než Jon a Robb, ale k Jonově velké nelibosti byl vyšší než oni.

Princ Joffrey měl vlasy jako jeho sestra a temně zelené oči jako jeho matka. Přes zlatou obroučku kolem krku a vysoký sametový límec mu spadala hustá hříva světlých kučer. Sansa po jeho boku přímo zářila, ale Jonovi se ty jeho našpulené rty ani znuděný, pohrdavý pohled, kterým si princ Velkou síň měřil, ani trochu nelíbily.

Víc ho zajímal pár, který kráčel za nimi: byli to královnini bratři, Lannisterové z Casterlyovy skály. Lev a Skřet: o tom, který je který, nebylo pochyb. Ser Jaime Lannister, dvojče královny Cersei, byl vysoký, zlatovlasý, v zelených očích se mu blýskalo a jeho úsměv řezal jako nůž. Na sobě měl šat z karmínového hedvábí, vysoké černé boty, černý saténový plášť. Na prsou tuniky byl zlatou nití vyšitý rodový lev s tlamou rozevřenou ve vzdorném řevu. Když byl u toho, říkalo se mu Lannisterský lev, za jeho zády se o něm šeptalo jako o Královrahovi. Jon z něj nemohl spustit oči. Takhle by měl vypadat král, pomyslel si, když ho ten muž minul.

Pak spatřil toho druhého: kolébal se kolem a přes bratra ho skoro nebylo vidět. Tyrion Lannister, nejmladší a rozhodně nejošklivější z dětí lorda Tywina. Všechno to, co bohové Cersei a Jaimemu dali, Tyrionovi odepřeli. Byl to trpaslík, bratrovi sahal do pasu a na křivých nožkách s ním jen tak tak držel krok. Hlavu měl oproti tělu moc velkou, pod odulou římsou obočí se vyjímala propadlá, surová tvář. Zpod zplihlých vlasů tak světlých, že byly téměř bílé, vyhlížely oči, jedno zelené a jedno černé. Jon z něj nemohl spustit užaslý zrak.

Poslední z nejurozenějších, kteří vešli do sálu, byl jeho strýc, Benjen Stark z Noční hlídky, a otcův svěřenec Theon Greyjoy. Když Benjen Jona míjel, srdečně se na něj usmál. Zato Theon si ho ani nevšiml, ale to nebylo nic nového. Když se všichni usadili, chvíli se vzájemně připíjelo a děkovalo, a pak začaly hody.

Jon se dal do pití a od té chvíle nepřestal.

Pod stolem se mu něco otřelo o nohu a na Jona se upřely červené oči.

„Už zas máš hlad?“ zeptal se. Uprostřed stolu stále ještě ležela půlka kuřete na medu. Jon se nejdřív natáhl, aby utrhl stehno, ale pak ho napadlo něco lepšího. Napíchl na nůž celou pečínku a nenápadně si ji nechal sklouznout k nohám. Duch ji začal tiše, zběsile rvát na kusy. Jeho sourozenci si své vlky na hostinu vzít nesměli, ale na tomhle konci sálu bylo všemožných psisek nepočítaně a o jeho štěněti nikdo neřekl ani slovo. Napadlo ho, že v tomhle má taky štěstí.

V očích ho štípalo. Jon si je zuřivě promnul a v duchu proklínal kouř. Lokl si vína a díval se, jak se jeho zlovlk láduje kuřetem.

Psi se proplétali mezi stoly za služebnými, které roznášely jídlo. Jakási černá fena neurčitého původu s protáhlýma žlutýma očima zachytila vůni kuřete. Zastavila se a vnořila se pod lavici, aby si uhryzla svůj díl. Jon jejich střet sledoval. Fenka tiše, hrdelně zavrčela a udělala krok vpřed. Duch bez hlesu vzhlédl a upřel na ni žhoucí rudé oči. Fena po něm vztekle, vyzývavě chňapla. Byla třikrát větší než zlovlče. Duch se vztyčil nad svou kořistí, otevřel tlamu a vycenil tesáky. Fena se celá napjala, ještě jednou štěkla a pak si to s bojem rozmyslela. Otočila se, plížila se pryč, jen ještě jednou vzdorně cvakla zuby, aby si zachránila zbytek hrdosti. A Duch se opět pustil do jídla.

Jon se zaculil, sáhl pod stůl a podrbal ho v rozčepýřeném bílém kožichu. Zlovlk k němu vzhlédl, něžně ho kousl do ruky a zase se začal věnovat kuřeti.

„Není to jeden z těch zlovlků, co jsem o nich tolik slyšel?“ ozval se těsně vedle Jona povědomý hlas. Jon celý šťastný vzhlédl. Strýček Benjen mu položil dlaň na hlavu a podrbal ho ve vlasech skoro tak jako Jon před chviličkou Ducha. „Je,“ přisvědčil Jon. „Jmenuje se Duch.“

Jeden z panošů na chvilku přerušil košilatou historku, kterou zrovna vykládal, a udělal u stolu místo pro pánova bratra. Benjen Stark dlouhýma nohama překročil lavici a vzal Jonovi z rukou pohár. „Letní víno,“ pronesl, když ochutnal. „Nic sladšího není. Kolik číší už jsi měl, Jone?“

Jon se usmál.

„Toho jsem se bál,“ rozesmál se Ben Stark. „Ale co. Myslím, že když jsem se já poprvé pořádně opil, byl jsem ještě mladší než ty.“ Sáhl na podnos pro pečenou cibuli, z níž odkapávala hnědá vypečená šťáva, a zakousl se do ní, až to křuplo.

Jeho strýc měl tvář hubenou a řezanou ostře jako skalní útes, ale v šedomodrých očích mu vždycky vesele hrálo. Oděný byl černě, jak se slušelo a patřilo na muže Noční hlídky.

Dnes večer zvolil přepychový černý samet, vysoké holínky a široký pás se stříbrnou sponou. Kolem krku měl ovinutý těžký stříbrný řetěz. Chroupal cibuli a pobaveně sledoval Ducha. „Hodně tichý vlk,“ podotkl.

„Je jiný než ti ostatní,“ přikývl Jon. „Nikdy nevydá ani hlásku. Proto jsem ho pojmenoval Duch. Proto – a ještě proto, že je bílý. Ostatní jsou tmaví, šedí nebo černí.“

„Za Zdí zlovlci pořád ještě žijí. Na průzkumných výpravách je slýcháme.“ Benjen Stark se na Jona dlouze zahleděl. „Nejídáš obvykle u stolu s bratry?“

„Většinou ano,“ odpověděl Jon bezbarvě. „Lady Starková se ale domnívala, že kdyby u královského stolu seděl bastard, mohlo by to hosty urazit.“

„Ach tak.“ Jeho strýc se ohlédl k vyvýšenému stolu na druhém konci sálu. „Nevypadá to, že by se můj bratr nějak zvlášť bavil.“

Jon si toho také všiml. Jako bastard se musel naučit být všímavý a vnímat pravdu, kterou lidé skrývají za svým výrazem. Jeho otec se choval zcela náležitě, ale takhle napjatého ho Jon snad ještě neviděl. Mluvil málo, nepřítomnýma a nevidoucíma očima bloudil po síni. Jen dvě místa od něj král celý večer pil jako zjednaný. Širokou tvář za černým vousem měl úplně červenou. Pronášel přípitek za přípitkem, hlasitě se smál každému žertu a na každý talíř útočil, jako kdyby umíral hlady, zato královna vedle něj působila chladně jako socha z ledu. „I královna se hněvá,“ sdělil Jon strýci tiše a klidně. „Odpoledne šel otec s králem do krypty. Královna si to nepřála.“

Benjen si Jona změřil obezřetným pohledem. „Tobě nic neujde, viď, Jone? Na Zdi by se nám někdo jako ty hodil.“

Jon se hrdě zapýřil. „Robb je šikovnější s kopím, ale já to umím líp s mečem, a Hullen říká, že koně ovládám stejně dobře jako hradní jezdci.“

„To jsou pozoruhodné úspěchy.“

„Vezmi mě s sebou, až pojedeš zpátky ke Zdi,“ vyhrkl najednou Jon. „Když otce požádám, dovolí mi to. Já to vím.“

Strýček Benjen si ho pozorně prohlížel. „Zeď je pro tak mladého hocha kruté místo, Jone.“

„Už jsem skoro dospělý,“ ohradil se Jon. „O příštím dnu jména mi bude patnáct, a mistr Luwin tvrdí, že bastardi dospívají rychleji než jiné děti.“

„Tak to má tedy pravdu.“ Koutky Benjenových úst se stáhly dolů. Zvedl ze stolu Jonův pohár, naplnil ho z nejbližšího džbánu a dlouze se napil.

„Když Daeron Targaryen dobyl Dorne, bylo mu teprve čtrnáct,“ řekl Jon. Mladý drak patřil k jeho hrdinům.

„A po jediném létě o něj zase přišel,“ navázal Benjen. „Tenhle tvůj Dětský král ztratil při dobývání deset tisíc mužů, a dalších padesát tisíc, když se Dorne snažil udržet. Asi mu nikdo neřekl, že válka není hra.“ Zase se napil vína. „A taky,“ otřel si ústa, „umřel v pouhých osmnácti. Nebo si tohle už nepamatuješ?“

„Pamatuju si všechno,“ chvástal se Jon. Po víně se osměloval. Snažil se sedět co nejrovněji, aby vypadal vyšší. „Chtěl bych sloužit u Noční hlídky, strýčku.“

Dlouze a usilovně o tom přemýšlel už dávno, během nocí, kdy ležel v posteli a kolem spali jeho bratři. Robb jednoho dne zdědí Zimohrad a coby strážce severu bude velet armádám. Bran a Rickon budou jeho vazaly a budou jeho jménem hájit své pevnosti. Jeho sestry Arya a Sansa se provdají za dědice jiných velkých rodů a odjedou někam na jih coby paní vlastních hradů. Ale v co může doufat bastard?

„Nemáš tušení, o co mě žádáš, Jone. Noční hlídka je přísežné bratrstvo. Nemáme rodiny. Nikdo z nás nikdy nezplodí syna. Naší ženou je povinnost. Naší milenkou čest.“

„I bastard může mít čest,“ prohlásil Jon. „Jsem připravený vaši přísahu složit.“

„Je ti čtrnáct, jsi jen chlapec,“ řekl Benjen. „Nejsi muž, to ještě ne. Dokud nepoznáš ženu, nemůžeš pochopit, čeho se vzdáváš.“

„Na tom mi nezáleží,“ pronesl Jon vášnivě.

„Kdybys věděl, o co jde, možná by záleželo,“ řekl Benjen. „Kdybys tušil, co by tě ta přísaha stála, možná by ses do ní tak nehrnul, synu.“

V Jonovi se vzedmula vlna vzteku. „Já nejsem tvůj syn!“

Benjen Stark vstal. „A je to škoda.“ Položil Jonovi ruku na rameno. „Přijď za mnou, až zplodíš pár vlastních bastardů, a uvidíme pak.“

Jon se roztřásl. „Já nikdy nezplodím bastarda,“ pronesl a hlídal se, aby nekřičel. „Nikdy.“ Vyplivl to slovo, jako by bylo jedovaté.

Náhle si uvědomil, že u stolu všichni zmlkli a dívají se na něj. Do očí se mu draly slzy. S námahou vstal.

„Omluvte mě, prosím,“ pronesl s posledními zbytky důstojnosti. Otočil se jako na obrtlíku a vyrazil pryč, než se tu před nimi rozpláče. Nejspíš vypil víc vína, než si uvědomoval. Nohy se mu při pokusu o úprk zapletly do sebe, zakolísal, vrazil do služebné a srazil na zem džbán kořeněného vína. Kolem to zahřmělo smíchy a Jon ucítil na tvářích horké slzy. Někdo se ho pokusil podepřít. Vyprostil se mu ze sevření a skoro poslepu se rozeběhl ke dveřím. Duch ho v těsném závěsu následoval ven do tmy.

Nádvoří bylo liduprázdné a tiché. Vysoko na cimbuří vnitřní hradby stál osamělý strážný a v té zimě si přitahoval plášť k tělu. Jak se tam tak choulil, vypadal truchlivě a znuděně, ale Jon by s ním hned měnil. Jinak byl hrad temný a pustý. Jednou Jon viděl opuštěnou pevnost, ponuré místo, kde se kromě větru nic nepohnulo a kameny o minulých obyvatelích – ať to byl kdokoliv – nic neprozradily. Dnes večer mu ji Zimohrad připomínal.

Otevřeným oknem za jeho zády se linula melodie a zpěv. To bylo to poslední, co teď Jon toužil slyšet. Slzy, které ho dováděly k zuřivosti už jen tím, že je nedokázal zadržet, si otřel rukávem a chystal se odejít.

„Hochu,“ zavolal na něj kdosi. Jon se otočil.

Na římse nade dveřmi do Velké síně seděl Tyrion Lannister a shlížel na svět jako chrlič. Ušklíbl se z výšky na Jona. „To je vlk, to tvoje zvíře?“

„Zlovlk,“ odpověděl Jon. „Jmenuje se Duch.“ Zíral na mužíčka tam nahoře a jeho rozladění bylo najednou to tam. „Co tam děláš? Proč nejsi na hostině?“

„Je tam moc vedro a moc hlučno, a já už vypil moc vína,“ sdělil mu trpaslík. „A už dávno jsem se poučil, že pozvracet vlastního bratra se považuje za nezdvořilé. Mohl bych se na toho tvého vlka líp podívat?“

Jon zaváhal a pak pomalu přikývl. „Slezeš sám, nebo mám přinést žebřík?“

„Tak to ani nápad,“ prohlásil mužíček a vrhl se z římsy do prázdna. Jon zalapal po dechu a užasle sledoval, jak se Tyrion Lannister ve vzduchu stáčí do pevného klubíčka, měkce přistává na rukou a kotoulem vzad se zvedá na nohy. Duch před ním nejistě ucouvl.

Trpaslík se oprášil a zasmál se. „Asi jsem ti vylekal vlka. Omlouvám se.“

„On se nebojí,“ ujistil ho Jon. Klekl si. „Duchu,“ zavolal. „Pojď sem. Tak, to je ono.“

Vlče se přišouralo blíž a čenichem Jonovi žďuchlo do tváře, ale z Tyriona Lannistera nespouštělo ostražitý pohled, a když trpaslík natáhl ruku, aby si ho pohladil, ucouvlo a v němé výhrůžce vycenilo tesáky. „Je dost plachý, což?“ poznamenal Lannister.

„Sedni, Duchu,“ zavelel Jon. „Tak je hodný. A zůstaň.“ Zadíval se na trpaslíka. „Teď si na něj můžeš sáhnout. Dokud mu neřeknu, tak se ani nehne. Vycvičil jsem ho.“

„To je vidět,“ přikývl Lannister. Podrbal Ducha ve sněhobílém kožichu mezi ušima. „Pěkný vlk.“

„Kdybych tu nebyl, rozerve ti hrdlo,“ prohlásil Jon. Vlastně to zatím nebyla pravda, ale brzy bude.

„V tom případě se radši moc nevzdaluj,“ prohodil trpaslík. Naklonil tu svou přespříliš velkou hlavu na stranu a nesourodýma očima si Jona změřil. „Já jsem Tyrion Lannister.“

„Já vím,“ řekl Jon. Vstal. Vestoje byl vyšší než trpaslík. Měl z toho divný pocit.

„A ty jsi bastard Neda Starka, viď?“

Jonovi projela tělem vlna chladu. Stiskl rty a nic neříkal.

„Urazil jsem tě?“ zeptal se Lannister. „Omlouvám se. Trpaslíci nemusejí být taktní. Generace praštěných šašků ve strakatých kabátech mi vybojovaly právo nevkusně se oblékat a plácat, co mi slina na jazyk přinese.“ Zazubil se. „Ale Starkův bastard jsi, co?“

„Lord Eddard Stark je můj otec,“ připustil Jon škrobeně.

Lannister podrobně zkoumal jeho tvář. „Ano,“ přikývl. „Vidím to. Máš v sobě víc severu než tví bratři.“

„Nevlastní bratři,“ opravil ho Jon. Trpaslíkova poznámka ho potěšila, ale snažil se nedat to najevo.

„Něco ti s dovolením poradím, bastarde,“ řekl Lannister. „Nikdy nezapomínej, kým jsi, protože ostatní na to určitě nezapomenou. Udělej z toho svou silnou stránku. Pak se to nikdy nezmění ve slabost. Opevni se tím, protože pak ti tím už nikdo nikdy neublíží.“

Jon neměl na přijímání rad od kohokoliv náladu. „Co ty víš o tom, jak se žije bastardovi?“

„V očích svého otce je každý trpaslík bastard.“

„Jsi z manželského lože zrozený Lannister.“

„Skutečně?“ zeptal se jízlivě trpaslík. „Tak to prosím pověz mému vznešenému otci. Moje matka zemřela, když mě rodila, a otec už nikdy nebude mít jistotu.“

„Já ani nevím, kdo moje matka je,“ řekl Jon.

„Nejspíš to bude nějaká žena. Většinou to tak bývá.“ Trpaslík počastoval Jona smutným úsměvem. „Jedno si zapamatuj, hochu: možná jsou všichni trpaslíci bastardi, ale ne každý bastard musí být trpaslík.“ S těmi slovy se otočil a s veselým pohvizdováním se vydal zpět do víru hostiny. Jak otevřel dveře, světlo zevnitř vyslalo jeho stín přes celý dvůr a Tyrion Lannister byl na malý okamžik vysoký jako král.

CATELYN

Ze všech místností zimohradské Velké věže byly Catelyniny komnaty ty nejteplejší. Jen málokdy musela zatápět v krbu. Hrad byl vystavěn na horkých pramenech, a tak vroucí voda kolovala jeho zdmi a pokoji jako krev lidským tělem, vyháněla z kamenných síní chlad, plnila prosklené zahrady vlahým vlhkem a starala se, aby půda nezamrzala. Na desítkách nádvoříček se dnem i nocí kouřilo z horkých jezírek. V létě na tom nezáleželo – v zimě to byla otázka života a smrti.

Catelyn měla neustále připravenou horkou, kouřící lázeň a stěny pokojů byly teplé na omak. To teplo jí připomínalo Řekotočí a prosluněné dny s Lysou a Edmurem, jenže Ned horko nevystál. Jak jí říkával, Starkové jsou stvoření pro chlad, a ona se tomu vždycky smála a namítala, že v tom případě si postavili hrad na úplně špatném místě.

A když tedy skončili, Ned se na lůžku obrátil a jako tisíckrát předtím vstal. Přešel pokojem, odsunul těžké goblény, jedno po druhém pootvíral vysoká, úzká okna a pustil do ložnice noční vzduch.

Stál u okna nahý, s prázdnýma rukama, a kolem něj vířil vítr. Catelyn si přitáhla kožešiny až pod bradu a dívala se na něj. Vypadal menší a zranitelnější, jako ten mladík, za kterého se před patnácti dlouhými lety vdala v septu na Řekotočí. Slabiny ji ještě bolely po jeho milostném náporu. Byla to příjemná bolest. Cítila v sobě jeho sémě. Modlila se, aby v ní vzklíčilo. Rickona porodila už před třemi lety. Ještě není tak stará. Mohla by mu dát dalšího syna.

„Odmítnu,“ řekl Ned, když se otočil zpátky k ní. Pohled měl uštvaný a hlas mu těžkl pochybnostmi.

Catelyn se na loži posadila. „To nemůžeš. Nesmíš.“

„Mám tady na severu své povinnosti. Netoužím po tom, být Robertovým místokrálem.“

„To on nepochopí. Teď je z něj král, a králové nejsou jako jiní lidé. Jestli mu odmítneš sloužit, bude mu vrtat hlavou, proč jsi to udělal, a dřív nebo později tě začne podezírat, že jsi proti němu. Chápeš, do jakého nebezpečí by nás to dostalo?“

Ned zavrtěl hlavou. Tomu odmítal věřit. „Robert by mně ani nikomu z mé rodiny nikdy neublížil. Jsme si blíž než bratři. Miluje mě. Jestli ho odmítnu, bude řvát a klít a zuřit, a za týden se tomu spolu zasmějeme. Já ho znám!“

„Znával jsi ho,“ připomněla mu. „Teď je král pro tebe cizí člověk.“ Catelyn si vzpomněla na mrtvou zlovlčici ve sněhu a na ten zlomený paroh vražený hluboko do vlčího hrdla. Musí ho přesvědčit.

„Pro krále je hrdost vším, můj pane. Robert za tebou přijel až sem, aby ti nabídl tak velkou čest. Nemůžeš mu ji mrštit do tváře.“

„Čest?“ zasmál se hořce Ned.

„V jeho očích ano,“ přikývla.

„A v tvých?“

„A v mých taky!“ Teď už soptila vzteky. Jak to může nevidět? „Nabízí nám vlastního syna za muže pro naši dceru – jak jinak tomu chceš říkat? Třeba bude Sansa jednou královna. Její synové budou vládnout říši ode Zdi až k dornským horám. Co je na tom špatného?“

„Bohové, Catelyn – Sanse je teprve jedenáct,“ ohradil se Ned. „A Joffrey… Joffrey je…“

„Korunní princ a dědic Železného trůnu,“ dokončila místo něj. „A mně bylo teprve dvanáct, když mě můj otec zaslíbil tvému bratru Brandonovi.“

Nedovy rty se trpce stáhly. „Brandon. Ano, Brandon by věděl, co dělat. On to vždycky věděl. Všechno tohle mělo být Brandonovo. Zimohrad, ty, všechno. To on byl zrozený k tomu, aby se stal místokrálem, to on měl být otec královen. Já se neprosil o to, aby tenhle pohár podali mně.“

„Možná ne,“ řekla Catelyn. „Jenže Brandon je mrtvý, pohár putuje dál a ty se z něj musíš napít, ať chceš, nebo ne.“

Ned se od ní opět odvrátil do noci. Stál tam, vyhlížel do tmy, snad se díval na měsíc a hvězdy, snad na stráže na hradbách.

A Catelyn zjihla a náhle tu jeho bolest chápala. Eddard Stark si ji vzal místo Brandona, jak velel zvyk, ale stín jeho mrtvého bratra mezi nimi stále ležel, tak jako mezi nimi ležel ten druhý, stín té ženy, jejíž jméno nikomu nesvěřil, ženy, která mu porodila jeho bastarda.

Už už vstávala, aby přešla k němu, když náhle kdosi hlasitě a nečekaně zaklepal na dveře. Ned se otočil a zamračil se. „Co se děje?“

Za dveřmi se ozval Desmondův hlas.

„Je tu mistr Luwin, pane, a naléhavě prosí o okamžité přijetí.“

„Řekl jsi mu, že jsem nechtěl být rušen?“

„Ano, pane. Nedá se odbýt.“

„Tak dobrá. Pusť ho dál.“

Ned přešel k šatníku a přehodil přes sebe těžké roucho. V tu chvíli si Catelyn uvědomila, jak se tu ochladilo. Posadila se na posteli a zachumlala se do kožešin. „Možná bychom mohli zavřít okna,“ nadhodila.

Ned nepřítomně přikývl. Mistr Luwin vešel.

Byl to muž drobný a šedý. Oči měl šedé, bystré a všímavé. Šedé měl i vlasy, i když mu jich čas už mnoho nenechal. Roucho měl v rodových barvách Starků, ze šedého sukna lemovaného bílou kožešinou. V širokých, plandavých rukávech měl všité kapsy, do kterých si neustále něco vkládal a něco z nich vytahoval: knihy, vzkazy, roztodivné předměty, hračky. Catelyn překvapovalo, že při všem tom obsahu svých rukávů může mistr Luwin vůbec zvednout ruce.

Mistr počkal, až se za ním zase zavřou dveře, a pak teprve promluvil. „Odpusť, pane, že ruším tvůj odpočinek,“ oslovil Neda, „ale byla mi zanechána zpráva.“

Ned se tvářil podrážděně. „Zanechána? Kým? Přijel posel? Nikdo mi nic neřekl.“

„Nepřijel žádný jezdec, pane. Jen se mi, zatímco jsem si zdříml, na stole v observatoři objevila vyřezávaná dřevěná krabička. Mí sluhové nikoho neviděli, ale musel ji přinést někdo z královy družiny. Jiní hosté z jihu tu nejsou.“

„Dřevěná krabička, říkáš?“ zeptala se Catelyn.

„Byla v ní krásná nová čočka pro hvězdárnu – zcela zjevně z Myru. Myrským brusičům se nikdo nevyrovná.“

Ned se zamračil. Na podobné řeči neměl trpělivost, to Catelyn věděla. „Takže čočka,“ pronesl. „A co to má společného se mnou?“

„Kladl jsem si stejnou otázku,“ odpověděl mistr Luwin. „Očividně to muselo mít ještě jiný význam.“

Catelyn se i pod tíhou kožešin zachvěla. „Čočky nám pomáhají lépe vidět.“

„To rozhodně.“ Prstem přejel po odznaku svého řádu, těžkém řetězu, který nosil pod rouchem těsně kolem krku a který měl každý článek vykovaný z jiného kovu.

Catelyn už zase cítila, jak se v ní vzmáhá děs. „Co jsme tedy měli lépe vidět?“

„Kladl jsem si stejnou otázku.“ Mistr Luwin vytáhl z rukávu pevně srolovaný papír. „Skutečnou zprávu jsem našel pod falešným dnem, když jsem krabičku s čočkou rozebral. Není však určena mně.“

„Tak mi ji dej,“ natáhl Ned ruku.

Luwin se ani nepohnul. „Promiň, můj pane, ale ta zpráva není ani pro tebe. Je určena výslovně a pouze očím lady Catelyn. Mohu přistoupit?“

Catelyn přikývla. Neodvažovala se promluvit. Mistr položil svitek na stolek u postele. Byl zapečetěný kousíčkem modrého vosku. Luwin se uklonil a chystal se k odchodu.

„Zůstaň tu,“ přikázal mu Ned. Hlas měl vážný. Zadíval se na Catelyn, „Co se děje? Ty se třeseš, má paní.“

„Mám strach,“ připustila. Sáhla po zprávě a vzala ji do chvějících se rukou. Kožešiny se svezly a odhalily její nahotu, na kterou úplně zapomněla. V modrém vosku byl otisk pečeti Arrynů, sokol a měsíc. „To je od Lysy.“ Catelyn pohlédla na manžela. „Tahle zpráva nás nepotěší,“ podotkla. „Skrývá velký žal, Nede. Cítím to.“

Ned se zachmuřil a tvář mu potemněla. „Otevři to.“

Catelyn zlomila pečeť.

Očima jela po slovech. Nejdřív v nich neviděla smysl. Pak si vzpomněla.

„Lysa neponechává nic náhodě. Když jsme byly malé, měly jsme spolu tajnou řeč.“

„Budeš to umět přečíst?“

„Ano,“ kývla Catelyn.

„Tak nám řekni, o co jde.“

„Snad bych měl odejít,“ navrhl mistr Luwin.

„Ne,“ zadržela ho Catelyn. „Budeme potřebovat tvou radu.“ Odhodila kožešiny a vylezla z postele. Když zvolna kráčela pokojem, noční vzduch ji na holé kůži chladil jako hrob. Mistr Luwin odvrátil pohled. Dokonce i Ned vypadal zděšeně. „Co to děláš?“ zeptal se.

„Rozdělávám oheň,“ oznámila. Našla plášť, přehodila ho přes sebe a poklekla k vyhaslému krbu.

„Mistr Luwin –“ začal Ned.

„Mistr Luwin přivedl na svět všechny moje děti,“ odvětila Catelyn. „Teď není čas na falešný stud.“ Zasunula papír mezi třísky a zarovnala ho většími poleny.

Ned přešel pokojem, vzal ji za paži a zvedl ji na nohy. Přidržel ji a naklonil se skoro až těsně k ní. „Co je v tom vzkazu, má paní?“

Catelyn v jeho sevření celá ztuhla. „Varování,“ pronesla tiše. „Pokud budeme mít dost rozumu, abychom mu naslouchali.“

Pátravě jí hleděl do tváře. „Pokračuj.“

„Lysa říká, že Jona Arryna zavraždili.“

Jeho prsty se jí zaryly do paže. „Kdo?“

„Lannisterové,“ řekla. „Královna.“

Ned ji pustil. Na kůži jí zanechal hluboké červené stopy. „Bohové,“ vydechl chraptivě. „Tvoje sestra šílí žalem. Neví, co říká.“

„Ví to dobře,“ namítla Catelyn. „Ano, Lysa někdy jedná zbrkle, ale tahle zpráva byla pečlivě připravená a důmyslně skrytá. Lysa věděla, že kdyby její dopis padl do nesprávných rukou, znamenalo by to jistou smrt. A při tak vysoké sázce musela mít něco víc než pouhé podezření.“ Catelyn se zahleděla na manžela. „Teď už opravdu nemáme na vybranou. Musíš se stát Robertovým místokrálem. Musíš s ním jet na jih a zjistit pravdu.“

Okamžitě věděla, že Ned došel ke zcela jinému závěru. „Jediná pravda, kterou znám, je tady. Jih, to je hnízdo zmijí, kterému bude lepší se vyhnout.“

Luwin si popotahoval řetěz v místech, kde mu dřel jemnou kůži na krku. „Místokrál má velkou moc, můj pane. Může zjistit pravdu o smrti lorda Arryna a pohnat jeho vrahy před královský soud. A pokud se potvrdí nejhorší obavy, může lady Arrynovou a jejího syna ochránit.“

Ned se bezmocně rozhlížel po ložnici. Catelyn s ním z celého srdce soucítila, ale věděla, že teď ho obejmout nemůže. Nejprve musí zvítězit – pro dobro svých dětí. „Říkáš, že Roberta miluješ jako bratra. Nechal bys svého bratra v obležení Lannisterů?“

„Jiní ať vezmou vás oba!“ zamumlal Ned zachmuřeně. Odvrátil se od nich a vydal se k oknu. Ani ona, ani mistr nic neříkali. Jen tiše čekali, než se Eddard Stark mlčky rozloučí s milovaným domovem. Když se konečně opět odvrátil od okna, hlas měl unavený a plný smutku a v koutcích očí se mu sbíral vlhký lesk. „Můj otec kdysi odjel na jih, aby předal králi zprávu. Už se nikdy nevrátil.“

„To byla jiná doba,“ pravil mistr Luwin. „A jiný král.“

„Ano,“ odpověděl Ned bezvýrazně. Usadil se do křesla u krbu. „Ty zůstaneš tady na Zimohradu, Catelyn.“

Jeho slova jí prosvištěla srdcem jako ledový průvan. „Ne,“ vyhrkla v náhlém strachu. Má to být její trest? Už nikdy nespatřit jeho tvář, už nikdy nezakusit jeho objetí?

„Ano,“ odpověděl Ned tónem, který nepřipouštěl námitky. „Zatímco já budu dělat Robertovi poskoka, ty musíš vládnout severu místo mě. Na Zimohradě musí vždycky být nějaký Stark. Robbovi je čtrnáct. Brzy bude dospělý. Musí se od někoho naučit vládnout, a já tu nebudu. Zvi ho do své rady. Až přijde čas, musí být připravený.“

„Snad bohové dají, že to ještě dlouho nebude třeba,“ zašeptal mistr Luwin.

„Mistře Luwine, tobě věřím, jako bys pocházel z mé krve. Sděluj mé ženě svůj názor na všechny záležitosti velké i malé. A nauč mého syna vše, co potřebuje znát. Zima se blíží.“

Mistr Luwin vážně přikývl. Zavládlo ticho. Konečně Catelyn sebrala odvahu a zeptala se na to, čeho se děsila nejvíc. „A co ostatní děti?“

Ned vstal, objal ji a přitáhl si její tvář k té své. „Rickon je ještě maličký,“ řekl měkce. „Ten by měl zůstat tady s tebou a Robbem. Ostatní vezmu s sebou.“

„To nevydržím,“ hlesla Catelyn. Celá se třásla.

„Musíš,“ opáčil Ned. „Sansa se provdá za Joffreyho, to je teď už jasné. Nemůžeme jim zavdat důvod k pochybám o naší oddanosti. A pokud jde o Aryu, už bylo dávno načase, aby si osvojila jižní dvorské způsoby. Za pár let už bude mít i ona věk na vdávání.“

Sansa na jihu zazáří, pomyslela si Catelyn, a bohové vědí, že Arya zušlechtit potřebuje. S těmi dvěma se v srdci váhavě rozloučila. Ale s Branem ne. Brana nikdy. „Ano,“ přikývla, „ale Nede, prosím, pro lásku, kterou ke mně chováš, nech mi tu na Zimohradě Brana. Je mu teprve sedm.“

„Když mě můj otec poslal na vychování na Orlí hnízdo, bylo mi jen osm,“ odvětil Ned. „Ser Rodrik tvrdí, že Robb a princ Joffrey si nepadli do oka. To není dobře a Bran by mohl tuhle propast překlenout. Je to milý chlapec, je veselý a každý si ho oblíbí. Dopřej mu, aby vyrůstal s mladými princi, nech ho se s nimi spřátelit, jako jsem se já spřátelil s Robertem. Prospěje to bezpečí našeho rodu.“

Měl pravdu a Catelyn to věděla. Přesto to její bolest nijak neumenšilo. Takže přijde o všechny čtyři: o Neda, o obě dívky i o svého líbezného, láskyplného Brana. Zůstane jí jen Robb a malý Rickon. Už teď si připadala sama. Zimohrad byl ohromný. „Tak aspoň dohlédni, ať se nedostane ke kdejaké zdi,“ pronesla statečně. „Víš, jak po nich rád šplhá.“

Ned jí slíbal slzy z očí, dřív než přetekly. „Děkuji ti, má paní,“ zašeptal. „Vím, že je to pro tebe těžké.“

„A co Jon Sníh, můj pane?“ zeptal se mistr Luwin.

Při zvuku toho jména se Catelyn napjala. Ned ucítil, jak se v ní vzmáhá hněv, a odtáhl se. Bastardy má mnoho mužů a Catelyn s tímhle vědomím vyrostla. A tak ji nijak nepřekvapilo, když se v prvním roce manželství dozvěděla, že Ned zplodil syna s jakýmsi děvčetem, které potkal na tažení. Muži mají své potřeby a oni ten rok strávili daleko od sebe, Ned v boji na jihu, ona v bezpečí otcova hradu Řekotočí. Tehdy její myšlenky patřily spíš Robbovi, kterého kojila, než manželovi, kterého sotva znala. Mezi bitvami si směl dopřávat cokoliv, v čem našel útěchu. A předpokládala, že pokud jeho sémě padne na úrodnou půdu, o potřeby toho dítěte se postará.

On však udělal mnohem víc. Starkové byli jiní než ostatní. Ned si toho bastarda přivedl domů a před očima celého severu ho oslovoval „synu“. Když bylo konečně po válce a Catelyn odjela na Zimohrad, Jon a jeho kojná se tu už zabydleli.

To byla hluboká rána. Ned o jeho matce nemluvil, nikdy o ní neřekl jediné slovo, ale na hradě se nic neutají, a Catelyn slýchala, jak si služebné vykládají příběhy slýchané od svých manželů vojáků. Špitaly si o seru Arthuru Daynovi, Jitřním meči, nejděsivějším ze sedmi rytířů Aerysovy Královské gardy, a o tom, jak ho jejich mladý lord porazil v jediném souboji. A vyprávěly si, jak potom Ned odvezl meč sera Arthura jeho krásné mladé sestře, jež ho očekávala na hradě Hvězdopadu, tyčícím se nad vodami Letního moře, o vysoké, bledé lady Ašaře Daynové s pronikavýma fialkovýma očima. Dva týdny Catelyn sbírala kuráž a pak se konečně jedné noci na loži zeptala svého muže, jak to bylo doopravdy – zeptala se ho přímo.

Tehdy poprvé a naposledy za celá ta léta se Neda bála. „Nikdy se mě na Jona neptej,“ odvětil hlasem chladným jako led. „Jon je má krev, a to je všechno, co potřebuješ vědět. A teď mi, má paní, řekni, kde jsi to jméno slyšela.“ Slíbila mu, že poslechne, řekla mu, co chtěl, a od toho dne klepy ustaly a na Zimohradu už o Ašaře Daynové nepadla ani zmínka.

Ať už byl Jonovou matkou kdokoliv, Ned musel tu ženu vášnivě milovat, protože Catelyn nevynašla nic, co by ho přimělo poslat toho chlapce pryč. To jediné Nedovi nikdy neodpustila. Postupně se naučila svého muže z celého srdce milovat, nikdy se však nepřiměla milovat Jona. Přitom by Nedovi odpustila bastardů klidně tucet, jen kdyby jí nechodili na oči.

Jona měla na očích pořád, a do Nedovy podoby rostl víc než všichni právoplatní synové, kterými Neda obdařila. Z nějakého důvodu to celou věc ještě zhoršovalo. „Jon musí pryč,“ řekla teď.

„Jsou si s Robbem blízcí,“ namítl Ned. „Doufal jsem…“

„Tady zůstat nemůže,“ uťala ho Catelyn. „Je to tvůj syn, ne můj. Já ho tu nechci.“ Ano, byla to tvrdá slova, ale byla pravdivá. Kdyby Ned toho chlapce nechal tady na Zimohradu, neprokázal by mu tím žádnou laskavost.

Ned se na ni podíval očima plnýma úzkosti. „Víš přece, že na Jih ho vzít nemůžu. U dvora pro něj místo není. Chlapec se jménem bastarda… Víš sama, co by o něm říkali. Vyštvali by ho.“

Catelyn se ale proti němé prosbě v manželových očích obrnila. „Říká se, že tvůj přítel Robert má bastardů aspoň tucet.“

„A u dvora nikdo nikdy ani jednoho neviděl!“ obořil se na ni Ned. „Na to ta ženská od Lannisterů dohlídla. Jak můžeš být tak krutá, Catelyn? Je to jenom chlapec. Je –“ Lomcoval s ním hněv. Řekl by toho ještě víc a bylo by to ještě horší, ale mistr Luwin se do věci vložil. „Je tu ještě jiné řešení,“ řekl klidným hlasem. „Před několika dny za mnou ohledně Jona přišel tvůj bratr Benjen. Chlapec by zřejmě rád oblékl černou.“

Neda to zaskočilo. „On chce jít k Noční hlídce?“

Catelyn neříkala nic. Teď bylo třeba vyčkat, až si to Ned přebere sám, její názor by nyní nesklidil úspěch. Ale být to na ní, ze všeho nejradši by mistra políbila. Tohle bylo skvělé řešení.

Benjen Stark byl přísežný bratr. Jon pro něj bude něco jako syn, jako dítě, které on sám nikdy mít nebude. A za nějaký čas přísahu složí i chlapec sám. Nebude mít žádné děti, které by jednoho dne mohly svést s Catelyninými vnuky souboj o Zimohrad.

„Sloužit na Zdi, to je velká čest, pane,“ řekl mistr Luwin.

„A u Noční hlídky to i bastard může dotáhnout daleko,“ napadlo Neda. Hlas měl ale stále ustaraný. „Jon je ještě mladý. Kdyby o to požádal jako dospělý, bylo by to něco jiného. Ale čtrnáctiletý hoch…“

„Je to velká oběť,“ souhlasil mistr Luwin. „Žijeme však v těžkých časech. Jeho úděl není o nic krutější než úděl tvůj či tvé paní.“

Catelyn pomyslela na tři děti, o které má přijít. V takovou chvíli nebylo snadné mlčet.

Ned se od nich odvrátil k oknu. Mlčel a v protáhlé tváři se mu zračilo zamyšlení. Nakonec si povzdechl a zase se otočil k nim. „Dobrá tedy,“ řekl mistru Luwinovi. „To by myslím bylo nejlepší. Promluvím si s Benem.“

„Kdy to oznámíme Jonovi?“ zeptal se mistr.

„Teprve až to bude nezbytně nutné. Na cestu se musíme připravit. Bude to trvat aspoň dva týdny. Ať si Jon těch posledních pár dní radši užije. Léto brzy skončí a dětství také. Až přijde čas, povím mu to sám.“

ARYA

Arya už zase vyšívala křivě.

Sklesle se na svoje neohrabané stehy zachmuřila a vrhla kradmý pohled k místu, kde mezi ostatními děvčaty seděla její sestra Sansa. Sansa vyšívala přímo dokonale. Všichni to říkali. „Sansiny výšivky jsou stejně pěkné jako ona sama,“ povídala jednou jejich matce septa Mordane. „Má velice jemné prsty.“ Když se tehdy lady Catelyn ptala na Aryu, septa si odfrkla. „Arya má ruce jako kovář.“

Arya se nenápadně zadívala na druhou stranu pokoje v obavách, že septa Mordane umí číst myšlenky, ale septa si jí dnes nevšímala. Seděla vedle princezny Myrcelly a nešetřila úsměvy a obdivem. Učit princeznu ruční práce, to byla pocta, které se septám dostávalo zřídkakdy. Arya si všimla, že Myrcelliny stehy jsou taky trochu křivé, ale z toho, jak se nad nimi septa Mordane rozplývala, by to nikdo neuhodl.

Opět se zadívala na své dílo a přemítala, jestli se to ještě nedá zachránit. Pak si povzdechla a odložila jehlu. Zasmušile pohlédla na sestru. Sansa šila a vesele přitom klábosila.

U nohou jí seděla Beth Casselová, malá dcerka sera Rodrika, a hltala každé její slovo, a přes rameno se jí právě nakláněla Jeyne Pooleová a něco jí šeptala.

„O čem to mluvíte?“ zeptala se Arya zničehonic.

Jeyne na ni vytřeštila oči a zahihňala se. Sansa se zatvářila rozpačitě, Beth zrudla. Nikdo neodpověděl.

„No tak,“ pobízela je Arya.

Jeyne se ohlédla, jestli septa neposlouchá. V tu chvíli Myrcella cosi řekla a septa se rozesmála spolu s ostatními dámami.

„Mluvily jsme o princi,“ pronesla Sansa hlasem hebkým jako polibek.

Arya věděla, kterého prince má na mysli: samozřejmě Joffreyho. Toho vysokého a hezkého. Sansa vedle něj seděla na hostině. Arya musela sedět vedle toho malého tlustého. Jak jinak.

„Joffreymu se líbí tvoje sestra,“ zašeptala Jeyne hrdě, jako by na tom měla nějakou zásluhu. Byla to dcera zimohradského majordoma a Sansina nejlepší přítelkyně. „Říkal, že je moc krásná.“

„Vezme si ji za ženu,“ pronesla malá Beth zasněně a objala se oběma rukama. „A pak bude ze Sansy královna celé říše.“

Sansa se začervenala. Červenala se vždycky půvabně. Ona dělá všechno půvabně, napadlo Aryu s neurčitou nelibostí. „Neříkej hlouposti, Beth,“ okřikla Sansa děvčátko a něžně je pohladila po vlasech, aby její slova nevyzněla tak příkře. Podívala se na Aryu. „Co říkáš na prince Joffa ty, sestřičko?“ zeptala se. „Je velice dvorný, nemyslíš?“

„Podle Jona vypadá jako holka,“ odpověděla Arya.

Sansa si povzdechla a dál vyšívala. „Chudák Jon,“ pronesla. „Závidí, protože je bastard.“

„Je to náš bratr,“ ohradila se Arya snad až moc nahlas. Její hlas prořízl odpolední klid, který v tomhle pokoji ve věži panoval.

Septa Mordane zvedla oči. Měla kostnatou tvář, ostrý pohled a její tenká, bezretná ústa byla jako stvořená k tomu, aby se mračila. A teď se tedy mračila. „O čem to mluvíte, děti?“

„Je to náš nevlastní bratr,“ opravila ji Sansa se svou vlídnou důkladností. Usmála se na septu. „Říkaly jsme si s Aryou, jak je příjemné, že tu s námi dnes může být princezna.“

Septa Mordane přikývla. „To jistě ano. Je to pro nás všechny velká čest.“ Princezna Myrcella se při té lichotce nejistě usmála. „Proč nepracuješ, Aryo?“ zeptala se septa. Vstala a vyrazila komnatou, až jí škrobené sukně zašustily. „Ukaž, podívám se.“

Arya by nejradši začala ječet. To byla celá Sansa – takhle na ně septu upozornit…

Septa zkoumala látku. „Aryo, Aryo, Aryo,“ vrtěla hlavou. „Takhle by to nešlo. Takhle by to ale vůbec nešlo.“

Všichni se na ni dívali. To už bylo moc. Sansa byla příliš dobře vychovaná na to, aby se pošklebovala vlastní sestře, ale Jeyne se culila i za ni. Dokonce i princezna Myrcella se zatvářila lítostivě.

Arye se do očí draly slzy. Vylétla ze židle a vyrazila ke dveřím. „Vrať se, Aryo!“ volala na ni septa Mordane. „Už ani krok! To až se dozví tvá urozená matka. A přímo před princeznou! Taková hanba pro nás pro všechny!“

Arya se na prahu zastavila, kousla se do rtu a vrátila se. To už se jí po tvářích koulely slzy. Zmohla se aspoň na to, že se Myrcelle prkenně uklonila. „Omluv mě, má paní.“

Myrcella zamžikala a otočila se na své dvorní dámy, aby jí napověděly, co má dělat. Septa Mordane měla na rozdíl od ní dokonalou jistotu. „Co to má znamenat? Kam jdeš, Aryo?“ otázala se.

Arya ji probodla zuřivým pohledem. „Do kovárny,“ prohlásila a zděšený septin výraz jí poskytl aspoň chvilkové zadostiučinění. Pak se prudce otočila, vyběhla ven a uháněla dolů po schodech, co jí nohy stačily.

Bylo to nespravedlivé. Sansa měla všechno. Sansa byla ovšem o dva roky starší: třeba na Aryu zkrátka už nic nezbylo. Často jí to tak připadalo. Sansa uměla šít, tančit i zpívat. Psala básně. Uměla se oblékat. Hrála na vysokou harfu a na zvonkohru. A co bylo nejhorší – Sansa byla krásná. Po matce zdědila jemné, vysedlé lícní kosti a husté kaštanové vlasy rodu Tullyů. Arya byla po otci. Vlasy měla matně hnědé, tvář protáhlou a vážnou. Jeyne jí říkala Arya Kobyla, a vždycky když ji míjela, nezapomněla zařehtat.

Navrch měla Arya bohužel jen v jedné věci: byla lepší jezdkyně. A kromě toho uměla vést domácnost. Sansa neměla hlavu na čísla. Pokud se opravdu má vdát za prince Joffa, Arya v jeho zájmu doufala, že bude mít dobrého majordoma.

Nymeria na ni čekala ve strážnici pod schody. Vrhla se k ní, jen co svou paní zahlédla. Arya se zazubila. Tohle vlče ji na rozdíl od všech ostatních milovalo. Všude chodily spolu a Nymeria jí spávala u nohou postele.

Kdyby jí to matka nezakázala, Arya by malou vlčici klidně brala s sebou i na šití. To by se vidělo, jak by si pak septa Mordane stěžovala, že vyšívá křivě.

Když Arya vlčici odvazovala, Nymeria jí dychtivě oždibovala dlaň. Měla žluté oči. Když se v nich odrazilo slunce, zářily jako zlaťáky. Arya ji pojmenovala po rhoynské královně – bojovnici, které převedla svůj lid přes úzké moře. Z toho bylo tenkrát taky ohromné pozdvižení.

Sansa své vlče samozřejmě pojmenovala Lady. Arya se zašklebila a pevně vlčici objala. Nymeria jí olízla ucho a Arya se zahihňala.

Teď už septa Mordane dozajista poslala matce vzkaz. Kdyby šla k sobě do pokoje, najdou ji. O to Arya nestála. Měla lepší plán. Hoši na dvoře cvičili a Arya chtěla vidět, jak to Robb chrabrému princi Joffreymu pořádně nandá.

„Pojď,“ zašeptala Nymerii. Vstala, rozeběhla se a vlčice běžela těsně za ní.

Ve stěně krytého můstku mezi zbrojnicí a Velkou věží bylo okénko, odkud bylo vidět celé nádvoří. Když tam bez dechu udýchané doběhly, našly tu Jona: seděl na římse s kolenem nedbale přitaženým k bradě. Sledoval dění dole s takovým zaujetím, že si jejich příchodu zřejmě nevšiml, dokud jim nevyrazil v ústrety jeho vlk. Nymeria se k němu ostražitým krokem přikradla. Duch, už teď větší než jeho sourozenci, si ji očichal, opatrně, jemně ji kousl do ucha a zase se posadil.

Jon se na ni zvědavě podíval. „Neměla bys pilně cvičit stehy, sestřičko?“

Arya se na něj zaškaredila. „Chci vidět, jak bojují.“

„Tak pojď sem,“ usmál se na ni.

Arya vylezla na okno, posadila se k němu a zdola k ní dolehl chór úderů a hekání.

Ke své nelibosti zjistila, že právě cvičí mladší chlapci. Bran byl tak vycpaný, až to vypadalo, že se opásal peřinou, a z prince Tommena, který byl i bez vycpávek tlustý dost, teď byla hotová koule. Funěli, odfukovali a pod bdělým dohledem zimohradského zbrojmistra a mistra meče Rodrika Cassela – ohromného muže s postavou jako sud a s úctyhodnými bělostnými licousy – se bili měkce obalenými meči. Povzbuzoval je tucet diváků malých i velkých, z nichž nejhlasitější byl Robb. Vedle Robba zahlédla Theona Greyjoye v černém kabátci zdobeném rodovým znakem, zlatým krakenem, a s jízlivě pohrdavým výrazem. Oba soupeři se potáceli a Arya soudila, že už bojují pěknou chvíli.

„Trochu větší dřina než šití,“ poznamenal Jon.

„Trochu větší zábava než šití,“ odsekla Arya. Jon se zaculil, natáhl ruku a počechral ji ve vlasech. Arya se začervenala. Byli si odjakživa blízcí. Jon i ona zdědili otcovu podobu. Byli ze všech dětí jediní. Robb, Sansa, Bran, a dokonce i malý Rickon, ti všichni byli podobou Tullyové, usměvaví a s ohnivými kšticemi. Když byla Arya malá, bála se proto, že je možná taky bastard. Právě Jon byl tím, komu se se svými obavami svěřila, a právě Jon ji také uklidnil.

„Proč nejsi na nádvoří?“ zeptala se Arya.

Neurčitě se usmál. „Bastardi nesmějí ubližovat mladým princům,“ vysvětlil. „Každou ránu, kterou princ utrpí na cvičišti, musí uštědřit právoplatný meč.“

„Aha.“ Arya se zastyděla. Mělo ji to napadnout. Dnes už podruhé jí blesklo hlavou, jak je život nespravedlivý.

Sledovala, jak její mladší bratr doráží na Tommena. „Uměla bych to stejně jako Bran,“ utrousila. „Je mu jenom sedm. Mně je devět.“

Jon si ji změřil s veškerou moudrostí svých čtrnácti let. „Jsi hrozně hubená,“ prohlásil. Sáhl jí na paži a ohmatal svaly. Pak si povzdechl a zavrtěl hlavou. „Pochybuju, že bys vůbec meč uzvedla, sestřičko, natož aby ses s ním oháněla.“

Arya se mu vytrhla a zamračila se na něj. Jon ji zase počechral ve vlasech. Dívali se, jak kolem sebe Bran s Tommenem krouží.

„Vidíš prince Joffreyho?“ zeptal se Jon.

Nejdřív ho nezahlédla, ale když se podívala pořádně, našla ho vzadu, ve stínu vysoké kamenné zdi. Kolem něj stáli muži, které neznala, mladí panoši v livrejích Lannisterů a Baratheonů, samé cizí tváře. Bylo mezi nimi i několik starších mužů: zřejmě rytíři, usoudila.

„Podívej se na znak na jeho surcotu,“ upozornil ji Jon.

Arya se podívala. Princ měl na prošívaném surcotu vyšitý zdobný štít. Nebylo pochyb, že je to dokonalá práce. Štít byl uprostřed rozdělený napůl: na jedné straně se skvěl korunovaný jelen Baratheonů, na druhé lannisterský lev.

„Lannisterové jsou hrdí,“ poznamenal Jon. „Člověk by řekl, že královský znak bude stačit, ale ne. Staví rod své matky naroveň tomu královskému.“

„Ale matka je taky důležitá!“ ohradila se Arya.

Jon se rozesmál. „Možná bys to měla provést stejně, sestřičko. Měla bys ve svém erbu spojit Tullyovy a Starkovy.“

„Myslíš zlovlka s rybou v tlamě?“ Ta představa ji pobavila. „To by vypadalo hloupě. A ostatně – k čemu je vlastně děvčatům erb, když nemůžou bojovat?“

Jon pokrčil rameny. „Děvčata mají erby, ale nemají zbraně. Bastardi zas mají zbraně, ale nemají erby. Já si tahle pravidla nevymyslel, sestřičko.“

Ze dvora pod nimi se ozval křik. Princ Tommen se válel v prachu, snažil se vstát a nešlo mu to. Se všemi těmi vycpávkami vypadal, jako když se želva převrátí na záda. Nad ním stál Bran s napřaženým dřevěným mečem, aby prince mohl zase uhodit, hned jak se vyhrabe na nohy. Přihlížející se začínali smát.

„Stačí!“ zvolal ser Rodrik. Podal princi ruku a trhnutím ho zvedl na nohy. „Dobrý boj. Lewe, Donnisi, pomozte jim svléknout zbroj.“ Rozhlédl se. „Princi Joffreyi, Robbe, dáte si další kolo?“

Robb, který byl ještě zpocený z předešlého kola, dychtivě přistoupil. „S radostí.“

Joffrey na Rodrikovu výzvu vykročil na slunce. Vlasy mu zářily jako zlatá příze. Tvářil se znuděně. „To je hra pro děti, sere Rodriku.“

Theon Greyjoy se zasmál, zprudka, jako by vyštěkl. „Vždyť jste děti,“ utrousil pohrdavě.

„Robb možná dítě je,“ opáčil Joffrey. „Já jsem princ. A už mě nebaví plácat Starky dřevěným mečíkem.“

„Víc plácnutí jsi dostal, než rozdal, Joffe,“ prohodil Robb. „Copak se bojíš?“

Princ Joffrey se na něj zadíval. „Přímo se děsím,“ pronesl. „Jsi o tolik starší…“ Několik lannisterských mužů se zasmálo.

Jon na tu scénu shlížel zachmuřeně. „Ten Joff je vážně parchant,“ utrousil k Arye.

Ser Rodrik se zamyšleně tahal za bílé licousy. „Co tedy navrhuješ?“ zeptal se prince.

„Ocelový břit.“

„Domluveno,“ zvolal Robb. „Budeš litovat.“

Zbrojmistr položil Robbovi dlaň na paži, aby zmírnil jeho nadšení. „Ocelový břit je příliš nebezpečný. Povolím vám turnajové meče s otupeným ostřím.“

Joffrey nic neřekl, ale jakýsi muž, kterého Arya neznala, vysoký rytíř s černými vlasy a s popáleným, zjizveným obličejem, se prodral před něj. „Tohle je tvůj princ. Kdo jsi ty, abys mu říkal, jaký břit má mít jeho meč, sere?“

„Jsem zimohradský mistr meče, Clegane, a radím ti, aby sis to zapamatoval.“

„Ty tu cvičíš báby?“ zajímal se popálený. Měl svaly jako býk.

„Cvičím tu rytíře,“ pronesl ser Rodrik ostře. „Ocel dostanou, až na ni budou zralí. Až na to budou mít věk.“

Popálený se zadíval na Robba. „Kolik ti je, hochu?“

„Čtrnáct,“ odpověděl Robb.

„Já ve dvanácti zabil chlapa. A ujišťuju tě, že tupým mečem to nebylo.“

I odtud Arya viděla, jak se Robb naježil. Ranilo to jeho hrdost. Otočil se na sera Rodrika. „Dovol mi to. Porazím ho.“

„Tak ho poraž turnajovým mečem,“ řekl ser Rodrik.

Joffrey pokrčil rameny. „V tom případě přijď, až budeš starší, Starku. Jestli už nebudeš moc starý.“ Z lannisterského hloučku se ozval smích.

Po nádvoří se rozlehly Robbovy nadávky. Arya si zděšeně zakryla rukou ústa. Theon Greyjoy popadl Robba za paži, aby se Robb na prince nevrhl. Ser Rodrik si hrůzou rval licousy. Joffrey předstíraně zívl a obrátil se na mladšího bratra. „Pojď, Tommene,“ řekl. „Už jsme si pohráli dost. Necháme děti, ať se vyskotačí.“

To lannisterské opět rozesmálo a Robba opět rozzuřilo. Ser Rodrik měl tváře za sněhobílými licousy brunátné vzteky. Theon držel Robba v pevném sevření, dokud princ i s doprovodem nebyli bezpečně daleko.

Jon se za nimi díval a Arya se dívala na Jona. Tvář měl nehybnou jako hladina tůňky v božím háji. Konečně slezl z okna. „A je po divadle,“ řekl.

Podrbal Ducha za ušima. Bílý vlk vstal a otřel se o něj. „Radši upaluj do svého pokoje, sestřičko. Septa Mordane už na tebe určitě číhá. Čím později přijdeš, tím přísnější bude trest. Budeš šít celou zimu. A až přijde jaro, najdou tvoji mrtvolu, jak mezi zmrzlými prsty pevně svírá jehlu.“

Arye to moc zábavné nepřipadalo. „Jak já nesnáším vyšívání!“ vyhrkla vášnivě. „To je taková nespravedlnost!“

„Žádná spravedlnost není,“ poznamenal Jon. Zase jí pocuchal vlasy a vydal se pryč. Duch mu neslyšně kráčel po boku. Nymeria vyrazila za nimi, ale když si všimla, že Arya s nimi nejde, zastavila se a vrátila se ke své paní.

Arya se váhavě pustila opačným směrem.

Bylo to ještě horší, než Jona vůbec napadlo. V jejím pokoji na ni nečekala jen septa Mordane. Čekala tam septa Mordane i s matkou.

BRAN

Lovci vyrazili za rozbřesku. Král si přál na dnešní hostinu divočáka. Princ Joffrey jel se svým otcem, a tak se k lovcům směl připojit i Robb. Strýček Benjen, Jory, Theon Greyjoy, ser Rodrik, a dokonce i ten královnin legrační malý bratr, ti všichni jeli také. Ostatně to byl poslední lov. Zítra vyrazí na jih.

Brana nechali doma s Jonem, děvčaty a Rickonem. Jenže Rickon byl jenom mrňous a holky jsou jenom holky, a Jon a jeho vlk nebyli k nalezení. Bran ho ale nijak usilovně nehledal. Myslel si, že se na něj Jon zlobí. Jon jako by se posledních pár dní zlobil úplně na všechny. A Bran nechápal proč. Chystal se přece se strýčkem Benjenem ke Zdi, k Noční hlídce.

Bylo to skoro tak lákavé jako vyrazit s králem na jih. To Robb tu bude muset zůstat, ne Jon.

Bran už se pár dní nemohl dočkat, až se vydají na cestu. Pojede po Královské cestě na vlastním koni – už ne na poníkovi, ale na opravdovém koni. Jeho otec bude místokrálem a budou žít v červeném hradě v Králově Přístavišti, v tom hradě, který postavili Dračí páni. Stará chůva tvrdila, že tam straší a že tam jsou podzemní kobky, ve kterých se staly příšerné věci, a že tam mají na zdech dračí hlavy. Branovi běhal mráz po zádech jen při tom pomyšlení, ale strach neměl. Jak by se mohl bát?

Bude s ním jeho otec a král se všemi svými rytíři a přísežnými meči.

Bran sám bude jednoho dne taky rytířem, bude členem Královské gardy. Stará chůva tvrdila, že to jsou nejlepší meče z celého království. Bylo jich jen sedm, nosili bílou zbroj a neměli ženy ani děti, žili jen pro službu králi. Bran znal všechny jejich příběhy. Jejich jména mu zněla jako hudba. Serwyn Zrcadlový štít. Ser Ryam Redwyne. Princ Aemon Dračí rytíř. Dvojčata ser Erryk a ser Arryk, kteří před stovkami let zemřeli vzájemně svými meči v sourozenecké válce, již pěvci zvali Tancem draků. Gerold Hightower zvaný Bílý býk. Ser Arthur Dayne, Jitřní meč. Barristan Smělý.

Dva ze členů Královské gardy přijeli na sever s králem Robertem. Bran je jen očarovaně sledoval, promluvit na ně se neodvážil. Ser Boros byl lysý muž povislých tváří a ser Meryn měl kruhy pod očima a rezavý vous. Jako nějaký z těch bájných rytířů vypadal spíš ser Jaime Lannister, a ten v Královské gardě býval taky, ale Robb říkal, že prý zabil toho starého bláznivého krále, takže už se do ní počítat nemohl. Největší žijící rytíř byl ser Barristan Selmy, Barristan Smělý, lord velitel Královské gardy. Otec sliboval, že až dojedou do Králova Přístaviště, se serem Barristanem se dozajista setkají, a Bran si u sebe na stěně odškrtával dny a nemohl se dočkat, až odjede, až uvidí ten svět, o kterém zatím jenom snil, a začne žít život, který si dovedl sotva představit.

Když se ale poslední den přiblížil, Bran se najednou ocitl v koncích. Zimohrad byl jediný domov, který kdy poznal. Otec mu říkal, že by se měl rozloučit už dnes, a on to opravdu zkusil. Když lovci odjeli, vydal se se svým vlkem po boku hradem a chtěl zajít za všemi, které tu zanechá, starou chůvu, kuchaře Gage, Mikkena v kovárně, Hodora, čeledína ze stájí, který se pořád usmíval, staral se mu o poníka a říkal jenom „Hodor“, toho muže ze zimních zahrad, který mu vždycky dával ostružiny…

Jenže to nedopadlo moc dobře. Ve stájích, kam se vydal ze všeho nejdřív, zahlédl ve stání svého poníka, ale už to nebyl jeho poník, má dostat opravdového koně a poníka tady nechá, a Bran měl najednou hroznou chuť sednout si a plakat. Otočil se a utekl, než si Hodor a další čeledíni všimnou, že má slzy na krajíčku. A tím s loučením skončil. Místo toho strávil dopoledne v božím háji a neúspěšně se snažil naučit své vlče nosit klacík. Vlče bylo chytřejší než všichni psi v otcově smečce a Bran by přísahal, že rozumí každému jeho slovu, ale honit se za klacíky ho moc nebavilo.

Pořád se ještě nemohl rozhodnout, jak ho pojmenuje. Robb tomu svému říkal Šedý vítr, protože rychle běhal. Sansa svojí vlčici dala jméno Lady, Arya tu svou pojmenovala podle nějaké dávné královny-kouzelnice z písní a malý Rickon říkal svému Chundeláč, což Branovi připadalo jako dost hloupé jméno pro zlovlka. Jonův vlk, ten bílý, byl Duch. Bran litoval, že na tohle jméno nepřišel jako první, i když jeho vlče bílé nebylo. Za posledních čtrnáct dní zkusil aspoň sto různých jmen, ale žádné mu neznělo jako to pravé.

Nakonec ho házení klacíku omrzelo a rozhodl se, že bude chvíli lézt. Kvůli událostem nedávné doby už na zbořené věži několik týdnů nebyl a tohle může být jeho poslední možnost.

Proběhl božím hájem – vzal to delší cestou, aby se vyhnul tůni, nad kterou rostl strom srdce. Ten strom mu odjakživa naháněl hrůzu: podle jeho názoru by stromy neměly mít oči a jejich listy by neměly připomínat dlaně. Jeho zlovlk se mu hnal v patách. „Ty zůstaneš tady,“ řekl mu pod strážným smrkem u zdi zbrojnice. „Lehni. Tak. A zůstaň.“

Vlk poslechl. Bran ho podrbal za ušima, pak se otočil, vyskočil, chytil se jedné nízké větve a vytáhl se nahoru. Plavně stoupal z větve na větev, a když byl asi v polovině stromu, vlk vstal a začal výt.

Bran shlédl. Jeho vlk zmlkl a štěrbinami žlutých očí se zadíval vzhůru na něj. Do Brana se dal zvláštní chlad. Zase se pustil do šplhání. Vlk opět zavyl. „Ticho!“ zaječel na něj Bran. „Sedni. Zůstaň. Jsi horší než matka.“ Vytí ho provázelo celou cestu po stromě. Konečně přeskočil na střechu zbrojnice a zmizel z dohledu.

Střechy Zimohradu byly Branovým druhým domovem. Jeho matka často říkávala, že Bran šplhal dřív, než chodil. Kdy začal chodit, to si Bran nepamatoval, ale nepamatoval si, ani kdy začal lézt po výškách, takže to určitě byla pravda.

Malému chlapci se Zimohrad jevil jako šedé kamenné bludiště zdí, věží, dvorů a tunelů táhnoucích se všemi možnými směry. Ve starších částech hradu se chodby hned svažovaly, hned stoupaly, takže si člověk nemohl být jistý, ve kterém patře právě je. Jednou mu mistr Luwin vyprávěl, že hrad vznikal stovky let, že rostl jako nějaký obludný kamenný strom. Větve měl husté, křivé a pokroucené, kořeny vrůstaly hluboko do země.

Když se Bran dostal ze stínu budov a vyškrábal se co nejblíž nebi, jedním pohledem obsáhl celý Zimohrad. Líbilo se mu, jak odtud hrad vypadá, jak se táhne na všechny strany, jak mu nad hlavou krouží jen ptáci a tam hluboko dole se dál odvíjí veškerý hradní život. Bran takhle dokázal mezi beztvarými, deštěm ohlazenými chrliči střežícími První věž prosedět celé hodiny a všechno to sledovat: muže, kteří dole na nádvoří opracovávají dřevo a ocel, kuchaře, kteří v zimní zahradě opečovávají zeleninu, neklidné psy, co v psinci pobíhají sem a tam, tichý boží háj, děvečky klevetící u prádelní kašny. Připadalo mu pak, že mu patří celý hrad – tak, jak Robbovi nikdy patřit nebude.

A odhalil i hodně zimohradských tajemství. Dávní stavitelé ani nesrovnali zem, takže mezi hradbami Zimohradu ležely celé kopce a údolí. Byl tu krytý most, který vedl ze čtvrtého patra zvonice do druhého patra hnízdiště. Bran o něm věděl. Věděl taky, že se jižní branou dá vejít do vnitřní hradby, vystoupat tři patra, úzkou chodbičkou vytesanou v kameni oběhnout celý Zimohrad a vyjít v přízemí u severní brány, pod zdí tyčící se sto stop nad vámi. Bran si byl jistý, že o tomhle neví ani mistr Luwin.

Jeho matka se děsila, že jednoho dne Bran z nějaké zdi spadne a zabije se. Vymlouval jí to, ale nevěřila mu. Jednou jí musel slíbit, že se bude držet už jenom na zemi. Povedlo se mu ten slib dodržovat skoro čtrnáct nešťastných dní, až se nakonec jednou v noci, když bratři tvrdě spali, vykradl oknem z ložnice.

Hned nazítří se v záchvatu výčitek ke svému zločinu doznal. Lord Eddard ho poslal do božího háje, aby se očistil, a vyslal stráže, aby dohlédly, že tam Bran o své neposlušnosti bude přemýšlet celou noc. Další ráno nebylo po Branovi ani vidu ani slechu. Nakonec ho našli, jak spí jako dřevo v nejvyšších větvích nejvyššího strážného smrku v celém háji.

Jeho otec se ani ve svém hněvu neubránil smíchu. „Ty nejsi můj syn,“ řekl mu, když ho sundali dolů. „Ty jsi veverka. Tak ať. Jestli musíš šplhat po výškách, tak si šplhej, ale snaž se, ať to nevidí tvoje matka.“

Bran se snažil, co mohl, ale měl pocit, že ji neošálil. Jelikož otec mu to nezakázal, obrátila se o pomoc k jiným. Stará chůva mu vyprávěla o zlobivém chlapečkovi, který lezl moc vysoko, srazil ho blesk a pak přiletěly vrány a vyklovaly mu oči. Na Brana to moc velký dojem neudělalo. Nahoře na zbořené věži, kam kromě něj nikdy nikdo nevylezl, hnízdila spousta vran. Někdy si před výstupem nabral plné kapsy kukuřice a vrány mu ji zobaly přímo z dlaně. O jeho oči žádná z nich nikdy neprojevila sebemenší zájem.

Jindy zase mistr Luwin vyrobil z hlíny figurínu chlapce, oblékl ji do Branových šatů a hodil ji z hradeb na nádvoří, aby Branovi předvedl, co by se s ním stalo, kdyby spadl. Bylo to zábavné, ale když bylo po všem, Bran se na mistra podíval a řekl: „Já nejsem z hlíny. A kromě toho stejně nikdy nespadnu.“

Pak ho chvilku strážní pronásledovali pokaždé, když ho zahlédli na střeše, a snažili se ho dostat dolů. To bylo úplně nejlepší období. Jako kdyby si hrál s bratry, až na to, že v tomhle případě pokaždé vyhrál. Žádný ze strážných nikdy nevylezl ani zpola tak vysoko jako Bran, dokonce ani Jory ne. Ostatně většinou si ho vůbec nevšimli. Lidé se nedívají nahoru. To byla další věc, která se mu na lezení po výškách líbila: připadal si skoro neviditelný.

Taky měl rád ten pocit, když se postupně, kámen po kameni, vytahoval nahoru a prsty na rukou a na nohou zatínal do těch nejmenších spár. Šplhal vždycky bos: připadalo mu tak, že nemá dvě, ale čtyři ruce. Líbilo se mu, jak sladce a do hloubky pak míval rozbolavělé svaly. Líbilo se mu, jak chutná vzduch tam nahoře, jak je líbezný a chladivý jako zimní broskev. Měl rád ptáky: vrány ve zbořené věži, malinké vrabčáky, co hnízdili v puklinách mezi kameny, prastaré sovy, které dřímaly na zaprášené půdě nad starou zbrojnicí. Bran je všechny znal.

Ze všeho nejradši chodil na místa, kam se nikdo jiný nemohl dostat, a prohlížel si šedý, široširý Zimohrad tak, jak ho nikdo jiný nemohl vidět. Celý hrad se pro něj měnil v tajnou skrýš.

Nejradši se schovával ve zbořené věži. Kdysi to bývala hláska, nejvyšší strážní věž celého Zimohradu. Dávno a dávno, stovky let předtím, než se vůbec narodil jeho otec, ji ale zapálil blesk. Horní třetina věže se zbortila dovnitř a už ji nikdo nikdy nedostavěl.

Někdy otec k její patě poslal krysaře, aby zničili krysí hnízda, kterých se tu mezi popadanými kameny a ohořelými, ztrouchnivělými trámy vždycky našlo dost. Nahoru na zubatý vrchol stavby se ale teď už nevydával nikdo kromě Brana a vran.

Znal dvě cesty, jak se tam dostat. Mohli jste šplhat přímo po věžní zdi, ale tady byly kameny uvolněné, malta, která je držívala pohromadě, shořela na popel a Bran na ně nerad šlapal plnou vahou.

Nejlepší bylo začít z božího háje, vylézt po tom vysokém smrku, přejít přes zbrojnici a místnosti strážných, přeskákat ze střechy na střechu – bos, to aby vás nezaslechly stráže tam dole. Tak jste se dostali na odvrácenou stranu První věže, nejstarší budovy hradu, přikrčené kulaté stavby, jež byla vyšší, než vypadala. Dnes v ní žily jen krysy a pavouci, ale po starodávných kamenech se lezlo pořád ještě dobře. Dalo se vylézt přímo nahoru, až tam, kde se slepé chrliče nakláněly do prázdna, a pak po chrličích přeručkovat na severní stranu. A když jste se tady pořádně natáhli, mohli jste se v místech, kde se zbořená věž přikláněla blíž, přehoupnout. A pak už zbývalo jen vyšplhat těch posledních deset stop po začouzených kamenech na samý vrcholek, a už se začaly slétat vrány, aby zjistily, jestli jste jim přinesli kukuřici.

Bran se právě s lehkostí danou dlouhým cvikem přehoupával mezi chrliči, když zaslechl ty hlasy. Tolik ho to zaskočilo, že se málem pustil. Co byl živ, První věž byla neobydlená.

„Nelíbí se mi to,“ říkala jakási žena. Pod ním se táhla řada oken a ten hlas vycházel z posledního okna na téhle straně věže. „Místokrálem bys měl být ty.“

„Bohové, uchraňte mě toho,“ protáhl líně mužský hlas. „Po téhle poctě neprahnu. Je s tím moc práce.“

Bran visel na chrliči, poslouchal a bál se pokračovat v cestě. Kdyby se pokusil přehoupnout, mohli by zahlédnout jeho nohy.

„Ty nechápeš, jaké to pro nás znamená nebezpečí?“ pokračovala žena. „Robert toho člověka miluje jako bratra.“

„Robertovi jeho bratři pěkně leží v žaludku. Ne že bych mu to zazlíval. Už jen samotný Stannis by byl pro leckoho velké sousto.“

„Nedělej, že mě nechápeš. Stannis a Renly jsou jedna věc, Eddard Stark něco úplně jiného. Starkovi bude Robert naslouchat. Do pekel s oběma. Vymohla bych si, abys to byl ty, ale byla jsem si jistá, že ho Stark odmítne.“

„Měli bychom to brát jako štěstí,“ řekl ten muž. „Král mohl klidně jmenovat některého ze svých bratrů, nebo dokonce Malíčka – kéž nás bohové ochraňují. Budou-li mí nepřátelé poctivci, a ne ctižádostivci, budu mít mnohem klidnější spánek.“

Oni mluví o otci, uvědomil si Bran. Rád by toho slyšel víc. Ještě pár stop… Ale kdyby se zhoupl před okno, zahlédli by ho.

„Nesmíme z něj spouštět oči,“ řekla ta žena.

„Já si nejdřív prohlídnu tebe,“ řekl ten muž znuděně. „Pojď sem ještě na chvilku.“

„Lorda Eddarda nikdy nezajímalo nic, co se dělo jižně od Šíje,“ řekla ta žena. „Nikdy. Říkám ti, že se chce obrátit proti nám. Proč by jinak opouštěl své sídlo a středisko své moci?“

„Může mít stovky důvodů. Povinnost. Čest. Chce se zapsat velkým písmem do dějin, chce se zbavit ženy, nebo obojí. A třeba se chce poprvé v životě ohřát.“

„Jeho žena je sestra lady Arrynové. Je to div, že nás sem Lysa nepřijela uvítat s těmi svými obviněními.“

Bran stočil pohled dolů. Pod oknem se táhla úzká římsa, široká jen pár palců. Pokusil se na ni spustit. Byla moc daleko. Tam nedosáhne.

„Moc se strachuješ. Lady Arrynová je ustrašená husa.“

„Ta ustrašená husa sdílela s lordem Arrynem lože.“

„Kdyby něco věděla, šla by za Robertem ještě předtím, než utekla z Králova Přístaviště.“

„Když jsme už přislíbili, že se na Casterlyově skále postaráme o toho jejího neduživého syna? To si nemyslím. Věděla, že ten kluk by byl rukojmí za její mlčení. Teď, když je v bezpečí nahoře na Orlím hnízdě, možná se jí vrátila kuráž.“

„Vy matky.“ Z jeho úst zaznělo to slovo jako nadávka. „Mám pocit, že vám při porodu přeskočí. Jste bláznivé jedna jako druhá.“ Zasmál se. Znělo to trpce. „Lady Arrynová si může být kurážná, jak chce, ale pro nic z toho, co ví – co si myslí, že ví – nemá důkaz.“ Odmlčel se. „Nebo má?“

„Ty si myslíš, že král bude žádat důkaz?“ řekla ta žena. „Říkám ti, že mě nikterak nemiluje.“

„A čípak to je vina, sestřičko?“

Bran si pohledem měřil římsu. Mohl by se spustit po zdi. Na přistání je ta římsa moc úzká, ale kdyby se jí chytil, až bude padat kolem, a pak se vytáhl… Jenže to by mohli slyšet, mohlo by je to přilákat k oknu. Nebyl si jistý, co to vlastně poslouchá, jedno ale věděl určitě: že pro jeho uši to určeno není.

„Jsi úplně stejně zaslepený jako Robert,“ říkala právě ta žena.

„Jestli tím myslíš, že vidím totéž co on, pak ti nemohu odporovat,“ odvětil muž. „Vidím člověka, který spíš zemře, než by zradil svého krále.“

„Tys zapomněl, že už jednoho zradil?“ namítla žena. „Nepopírám, že Robertovi je oddaný, to je jasné. Ale co se stane, jestli Robert zemře a na trůn usedne Joff? Ostatně čím dřív k tomu dojde, tím lépe pro nás. Můj muž nemá stání, den ode dne je to horší a se Starkem po boku se to nezlepší. Ještě pořád je zamilovaný do jeho sestry, do toho nanicovatého šestnáctiletého mrtvého děvčete. Za jak dlouho se asi rozhodne vyměnit mě za nějakou novou Lyannu?“

Najednou se Brana zmocnila hrůza. Po ničem netoužil víc než vrátit se stejnou cestou, jako sem přišel, a najít bratry. Ale co by jim řekl? Uvědomil si, že se musí dostat blíž. Musí vidět, kdo to mluví.

Muž si povzdechl. „Měla bys míň přemýšlet o budoucnosti a víc o rozkoších, co máš na dosah ruky.“

„Nech toho!“ okřikla ho žena. Bran zaslechl plesknutí, pak se ten muž rozesmál.

Vytáhl se vzhůru, přelezl přes chrliče a vyplížil se na střechu. Ano, tudy to půjde. Po střeše se přesunul k dalšímu chrliči přímo nad oknem do místnosti, kde se ti dva bavili.

„Tohle povídání začíná být únavné, sestřičko,“ pronesl muž. „Pojď ke mně a mlč.“

Bran se obkročmo posadil na chrlič, pevně ho sevřel nohama a přetočil se hlavou dolů. Visel za nohy a zvolna sunul hlavu k oknu. Svět vzhůru nohama vypadal divně. Nádvoří tam dole pod ním se mátožně pohupovalo, dlažba byla ještě mokrá tajícím sněhem.

Bran pohlédl do okna.

Uvnitř spolu zápolili muž a žena. Oba byli nazí. Bran nebyl s to říct, kdo to je. Muž k němu byl zády, tiskl tu ženu ke zdi a celou ji svým tělem zakrýval.

Ozývalo se tiché, vlhké mlaskání. Oni se líbají, uvědomil si Bran. Vytřeštěně, vyděšeně je sledoval, dech mu drhnul v hrdle. Ten člověk jí sáhl mezi nohy a ji to dozajista bolelo, protože začala tichounce, hrdelně sténat.

„Nech toho,“ řekla, „nech toho, nech toho. Prosím…“ Ale říkala to tiše a slabě a neodstrčila ho. Ruce mu zabořila do vlasů, do těch rozcuchaných zlatých vlasů, a přitáhla si jeho hlavu k ňadrům.

A Bran jí uviděl do tváře. Oči měla zavřené, sténající ústa otevřená. Jak kývala hlavou, zlaté vlasy se jí houpaly ze strany na stranu, ale i tak královnu poznal.

Musel vydat nějaký zvuk, protože náhle otevřela oči a zírala přímo na něj. Zaječela.

A pak se všechno seběhlo ráz na ráz. Žena muže odstrčila, křičela a ukazovala před sebe. Bran se pokusil vytáhnout vzhůru – ohnul se v pase a tápal po chrliči. Jenže příliš spěchal. Rukama bezvýsledně šátral po hladkém kameni, v té hrůze mu uklouzly nohy a už padal. Okamžik závrati, okno se mihlo kolem, ošklivě se zhoupl. Rukou hmátl po římse, netrefil se, chytil se jí druhou rukou. Drsně se zhoupl proti zdi. Ten náraz mu vyrazil dech. Visel tam za jednu ruku a prudce oddechoval. V okně nad ním se objevily tváře. Královna. A teď Bran poznával i toho muže vedle ní. Byli si podobní jako odrazy v zrcadle.

„On nás viděl,“ vyjekla žena.

„To viděl,“ přitakal muž.

Branovi začaly klouzat prsty. Chytil se římsy druhou rukou. Prsty zarýval do nepoddajného kamene. Muž se nahnul z okna. „Chyť mě za ruku,“ řekl. „Než spadneš.“

Bran ho chytil za paži a ze všech sil ho sevřel. Muž ho prudkým pohybem vytáhl na římsu. „Co to děláš?“ zeptala se žena.

Muž si jí nevšímal. Byl velice silný. Přidržel Brana na římse. „Kolik ti je let, chlapče?“

„Sedm,“ odpověděl Bran a úlevou se chvěl. Dosud tomu muži zarýval prsty hluboko do předloktí. Ostýchavě povolil stisk.

Muž se ohlédl na ženu. „Co všechno neudělám pro lásku…,“ pronesl s odporem. Pak do Brana strčil.

Bran se s křikem a pozadu zřítil z okna do prázdna. Nebylo čeho se chytit. Dvůr mu letěl v ústrety.

Kdesi v dálce zavyl vlk. Kolem zbořené věže kroužily vrány a čekaly na kukuřici.

TYRION

Kdesi v kamenném bludišti Zimohradu zavyl vlk. Ten zvuk nad hradem vlál jako smuteční prapor.

Tyrion Lannister vzhlédl od knih a otřásl se, i když v knihovně bylo útulno a teplo. Vlčí vytí v sobě má cosi, čím člověka vytrhne z přítomnosti a zanese ho do temného lesa vlastní mysli, kde musí nahý prchat před celou smečkou.

Když ten zlovlk zavyl znovu, Tyrion prudce zavřel těžký, v kůži vázaný svazek, který právě četl, sto let starý traktát o střídání ročních období od dávno mrtvého mistra. Hřbetem ruky zakryl zívající ústa. Lampička skomírala, všechen olej už skoro vyhořel, ale vysokými okny se sem linulo světlo úsvitu. Byl vzhůru celou noc, což nebylo nic nového, Tyrion Lannister toho nikdy moc nenaspal.

Se ztuhlýma, bolavýma nohama sklouzl z lavice. Trochu si je promasíroval, aby se vzpamatovaly, a ztěžka odkulhal ke stolu, kde s hlavou na otevřené knize tiše pochrupoval spící septon. Tyrion se zadíval na titul. Život velmistra Aethelmura – žádný div, že usnul. „Chayle,“ oslovil ho tiše. Mladík se prudce narovnal, až se mu jeho řádový krystal na stříbrném řetízku zhoupl, a zmateně zamžikal. „Jdu se nasnídat. Pořádně vrať knihy do polic. Na ty valyrské svitky buď opatrný, pergamen je hodně vyschlý. Ayrmidonovy Válečné stroje jsou dosti vzácné a váš exemplář je jediný úplný, který jsem kdy viděl.“ Chayle na něj rozespale zíral s otevřenými ústy. Tyrion mu trpělivě zopakoval instrukce, poplácal ho po rameni a zanechal ho jeho práci.

Venku se řádně nadechl chladného ranního vzduchu a začal pracně sestupovat po strmém kamenném schodišti, které se vinulo zvenčí po věži knihovny. Byla to pomalá cesta: tesané schody byly vysoké a úzké, jeho nohy krátké a křivé. Vycházející slunce ještě ani nedosáhlo na temné zdi Zimohradu, ale muži na dvoře tam dole už vstali. Donesl se k němu šeplavý hlas Sandora Cleganea. „Dává si ten chlapec s umíráním na čas. Kdyby si tak chtěl trochu pospíšit.“

Tyrion shlédl dolů a spatřil Ohaře s mladým Joffreym. Kolem se to hemžilo panoši. „Aspoň umírá potichu,“ mínil princ. „Zato ten vlk nadělá rámusu. V noci se skoro nevyspím.“

Clegane vrhal na udusanou hlínu dlouhý stín. Jeho panoš mu na hlavu nasazoval černou přilbici. „Pokud si to přeješ, můžu to zvíře umlčet,“ prohlásil otevřeným hledím. Jeho panoš mu do ruky vtiskl dlouhý meč. Clegane ho potěžkal, proťal jím chladný ranní vzduch. Za jeho zády dvůr řinčel ocelí třeskající o ocel.

Ten nápad prince zjevně potěšil. „Pošleme psa zabít psa!“ vykřikl. „Zimohrad je vlky tak zamořený, že Starkovým jeden scházet nebude.“

Tyrion seskočil z posledního schodu na dvůr. „Dovolil bych si nesouhlasit, synovče,“ řekl. „Starkovi umějí počítat víc než do šesti. Na rozdíl od některých mně dobře známých princů.“

Joffreymu se muselo přiznat, že se aspoň začervenal.

„Hlas odnikud,“ poznamenal Sandor a začal se skrz hledí rozhlížet sem a tam. „Neviditelný přízrak!“

Princ se rozesmál, jako se smál pokaždé, když jeho tělesný strážce tenhle vtip udělal. Tyrion už byl zvyklý. „Tady, dole.“

Dlouhán zamžoural k zemi a začal předstírat, že si ho teprve teď všiml. „Malý pan Tyrion,“ řekl. „Omlouvám se. Neviděl jsem tě tam.“

„Dneska nemám na tvoje nehoráznosti náladu.“ Tyrion se otočil na svého synovce. „Joffreyi, už jsi měl dávno navštívit lorda Eddarda a jeho paní a vyjádřit jim svou lítost.“

Joffrey nasadil trucovitý výraz hodný jen a jen královského synka. „A k čemu jim má lítost bude?“

„K ničemu,“ prohlásil Tyrion. „Jen se to od tebe očekává. To, že ses nedostavil, neušlo pozornosti.“

„Mně na tom Starkovic klukovi nezáleží,“ prohlásil Joffrey. „A ženské kvílení nesnáším.“

Tyrion Lannister se natáhl a vrazil svému synovci drsný políček. Chlapci začala rudnout tvář.

„Ještě jedno slovo,“ varoval Tyrion, „a uhodím tě zas.“

„Řeknu to na tebe matce!“ vykřikl Joffrey. Tyrion mu vrazil další políček. Teď chlapci rudě planuly obě tváře.

„Matce to řekni,“ souhlasil Tyrion. „Ale nejdřív hybaj za lordem a lady Starkovými. Padneš před nimi na kolena a řekneš jim, jak nesmírně tě to mrzí, že pokud od tebe budou v této přenešťastné době cokoliv potřebovat, jsi jim k službám, a že s nimi dlíš ve svých modlitbách. Rozumíš mi? Rozumíš?“

Chlapec vypadal, jako že se každou chvíli rozpláče. Místo toho se zmohl na nezřetelné přikývnutí. Pak se otočil a horempádem, s rukou na tváři, se rozeběhl ze dvora. Tyrion se díval za ním.

Na tvář mu padl stín. Vzhlédl a zjistil, že Clegane se nad ním tyčí jako útes. Jeho jako saze černá zbroj jako by utlumila slunce. Stáhl si hledí na přilbici. Bylo tepané do podoby vrčícího černého ohaře a vyvolávalo děs, ale Tyrion ho odedávna považoval za mnohem příjemnější možnost než dívat se Cleganeovi do nestvůrně popálené tváře.

„Tohle si princ bude pamatovat, malý pane,“ varoval ho Ohař. V přilbici dutě zarachotil jeho smích.

„V to pevně doufám,“ odvětil Tyrion Lannister. „Jestli zapomene, buď hodný pejsek a připomeň mu to.“ Rozhlédl se po dvoře. „Nevíš, kde bych našel bratra?“

„Snídá s královnou.“

„Aha,“ řekl Tyrion. Povrchně kývl Sandoru Cleganeovi na pozdrav, začal si pohvizdovat a odkráčel tak rychle, jak mu jeho krátké nožky dovolily. Litoval prvního rytíře, který dnes s Cleganem změří síly. Ten člověk se uměl rozzuřit.

V ranní jídelně domu pro hosty bylo prostřeno ke studené, neradostné snídani. Jaime seděl u stolu s Cersei a dětmi a tiše, tlumeně hovořili.

„Robert ještě spí?“ zeptal se Tyrion, když si k nim bez vyzvání přisedl.

Jeho sestra na něho pohlédla s týmž výrazem lehkého znechucení, s jakým se na něj dívala ode dne, kdy se narodil. „Král vůbec nespal,“ řekla mu. „Bděl s lordem Eddardem. Jeho bolest se ho hluboce dotkla.“

„Má velké srdce, náš Robert,“ líně se usmál Jaime. Jen máloco bral vážně. To o něm Tyrion věděl a neměl mu to za zlé. Během těch nesnesitelně dlouhých let dětství byl Jaime tím jediným, kdo mu prokazoval aspoň špetku náklonnosti a úcty, a proto mu Tyrion dokázal odpustit skoro cokoliv.

Přistoupil k nim sluha. „Chleba,“ poručil si Tyrion, „a dvě ty malé rybičky, a džbánek toho dobrého černého piva, ať je čím je spláchnout. Ach, a ještě smaženou slaninu. A ať je skoro černá.“ Muž se uklonil a odkráčel. Tyrion se otočil zpátky ke svým sourozencům. Byla to dvojčata a dnes ráno to na nich bylo obzvlášť znát. Oba se oblékli do tmavé zeleně, která jim ladila s očima. Světlé vlasy jim spadaly v ladných vlnách a na zápěstích, prstech a hrdlech se jim blyštěly zlaté ozdoby.

Tyrion přemítal, jaké by to asi bylo mít dvojče, a pak usoudil, že lépe nevědět. Už tak stačí vidět se každý den v zrcadle. A že by existoval někdo stejný jako on, to byla příliš děsivá představa.

„Máš nějaké zprávy o Branovi, strýčku?“ promluvil jako první princ Tommen.

„Večer jsem se zastavil v pokoji pro nemocné,“ řekl Tyrion. „Žádná změna. Mistr to považoval za příznivé znamení.“

„Já nechci, aby Brandon umřel,“ pronesl Tommen úzkostlivě. Byl to milý hoch. Byl úplně jiný než jeho bratr, ale Jaime a Tyrion si byli podobní ještě méně.

„I lord Eddard měl bratra jménem Brandon,“ zauvažoval Jaime. „Byl to jeden z rukojmí zavražděných Targaryeny. Jako by jim tohle jméno nosilo smůlu.“

„Snad to zas taková smůla nebude,“ řekl Tyrion. Sluha přinesl podnos. Tyrion si utrhl pořádný kus černého chleba.

Cersei si ho měřila obezřetným pohledem. „Co tím myslíš?“

Tyrion ji obdařil křivým úsměvem. „Jen to, že se Tommenovi možná jeho přání splní. Mistr se domnívá, že to ten hoch možná přežije.“ Napil se piva.

Myrcella se radostně nadechla a Tommen se nervózně usmál. Ale Tyrion se nedíval na děti. Pohled, který si vyměnili Jaime a Cersei, netrval ani vteřinu, jemu však neušel. Pak jeho sestra sklopila oči a zadívala se na stůl. „To není žádná útěcha. Severní bohové jsou krutí, že nechají to dítě trpět v takových mukách.“

„Co přesně říkal mistr?“ zeptal se Jaime.

Slanina mezi zuby křupala. Tyrion chvilku zamyšleně žvýkal. „Myslí si,“ řekl pak, „že kdyby měl ten chlapec umřít, už by se tak stalo. Jsou to čtyři dny, a je na tom stále stejně.“

„Takže se Bran uzdraví, strýčku?“ zeptala se malá Myrcella. Zdědila po matce veškerou její krásu a ani kousek její povahy.

„Má zlomenou páteř, holčičko,“ sdělil jí Tyrion. „A pádem si rozdrtil i obě nohy. Naživu ho udržují vodou a medem, jinak by zemřel hlady. Jestli se probere, možná bude moct jíst obyčejné jídlo, ale už nikdy nebude chodit.“

„Jestli se probere,“ opakovala Cersei. „Takže se to může stát?“

„To vědí jen bohové,“ odvětil Tyrion. „Mistr pouze doufá.“ Ukousl chleba. „Přísahal bych, že ten chlapec přežívá jen díky tomu svému vlkovi. To zvíře mu dnem i nocí sedí pod oknem a vyje. Vždycky když ho zaženou, vrátí se. Mistr povídal, že jednou okno zavřeli, aby ten hluk ustal, a Bran jako by zeslábl. A když ho zase otevřeli, Branovi začalo srdce bít silněji.“

Královna se zachvěla. „V těch zvířatech je cosi nepřirozeného,“ podotkla. „Jsou nebezpečná. Nechci, aby s námi jela na jih.“

„Tak tomu zabráníš jen těžko, sestřičko,“ opáčil Jaime. „Chodí za těmi dívkami, kam se hnou.“

Tyrion se pustil do ryby. „Takže se chystáte vyrazit už brzy?“

„Včera bylo pozdě,“ řekla Cersei. Vzápětí se zachmuřila. „Jestli se my chystáme vyrazit? A co ty? Bohové, netvrď mi, že chceš zůstat tady.“

Tyrion pokrčil rameny. „Benjen Stark se s bastardem svého bratra vrací k Noční hlídce. Napadlo mě, že pojedu s nimi a osobně se podívám na tu Zeď, o které jsme toho všichni tolik slyšeli.“

Jaime se usmál. „Pevně doufám, že nechceš obléct černou, bratříčku.“

Tyrion se rozesmál. „Cože, já a celibát? Děvky od Dorne po Casterlyovu skálu by šly po žebrotě. Ne, jenom chci vylézt až nahoru a vychcat se z konce světa.“

Cersei prudce vstala. „Tyhle sprostoty děti slyšet nemusejí. Tommene, Myrcello, pojďte.“

Kvapně odkráčela z ranní jídelny se svou družinou a dětmi v patách. Jaime Lannister se na bratra zkoumavě zahleděl těma svýma chladnýma zelenýma očima. „Jestli je Starkův syn v ohrožení života, Stark se nikdy neuvolí opustit Zimohrad.“

„Uvolí, když mu to Robert nařídí,“ prohlásil Tyrion. „A Robert to nařídí. A v každém případě lord Eddard pro toho chlapce nemůže udělat vůbec nic.“

„Mohl by ukončit jeho trápení,“ nadhodil Jaime. „Být to můj syn, tak to zařídím. Bylo by to jen a jen milosrdné.“

„Radím ti, abys tohle lordu Eddardovi radši nedoporučoval, bratříčku,“ řekl Tyrion. „Neuvítal by to vlídně.“

„I když ten kluk přežije, bude z něj mrzák. Něco horšího než mrzák. Bude z něj zrůda. To radši pěknou, čistou smrt.“

„Když už mluvíme o zrůdách,“ odvětil Tyrion a pokrčil ramena, čímž jen podtrhl, jak je má nakřivo, „dovolil bych si nesouhlasit. Smrt je hrozivě konečná, kdežto život skýtá spoustu možností.“

Jaime se usmál. „Ty jsi ale zvrhlý skřet, víš to?“

„Ach ano,“ připustil Tyrion. „Doufám, že se ten hoch probere. Nesmírně by mě zajímalo, co nám může povědět.“

Bratrův úsměv ztuhl, jako když zkysne mléko. „Tyrione, bratříčku můj,“ pronesl temně, „občas mě nutíš přemýšlet, na čí straně stojíš.“

Tyrion měl ústa plná chleba a ryby. Lokl si silného černého piva, aby to všechno spláchl, a v úšklebku na Jaimeho vycenil zuby. „Ale no tak, bratříčku Jaime,“ řekl, „to bys mě ranil. Víš přece, jak svou rodinu miluji.“

JON

Jon pomalu stoupal po schodech a snažil se nemyslet na to, že to možná je vůbec naposledy. Duch mu neslyšně kráčel po boku. Venku v hradních branách vířil sníh, na nádvoří vládl halas a zmatek, ale za silnými kamennými

zdmi bylo stále ještě teplo a ticho. Na Jonův vkus až moc ticho.

Na odpočívadle se v obavách na dlouhou chvíli zastavil. Duch mu čenichem strčil do ruky a Jonovi to dodalo kuráž. Napřímil se a vešel do pokoje.

Vedle lůžka seděla lady Starková. Seděla tam dnem i nocí už skoro dva týdny. Ani na okamžik od Brana neodcházela. Nechávala si sem nosit jídlo, nechala si donést nočník a úzkou, tvrdou postel na spaní, ale říkalo se, že téměř nespí. Krmila ho sama – medem, vodou a posilující bylinnou směsí. Ani jedinkrát z pokoje neodešla. A tak sem Jon nechodil.

Teď už ale nebyl čas.

Na okamžik se zastavil ve dveřích. Bál se promluvit, bál se přistoupit blíž. Okno bylo otevřené. Dole zavyl vlk. Duch ho zaslechl a zvedl hlavu.

Lady Starková vzhlédla. Chvilku jako by ho nepoznávala. Konečně zamžikala. „Co tu děláš?“ zeptala se hlasem podivně plochým a prostým veškerých pocitů.

„Přišel jsem za Branem,“ řekl Jon. „Rozloučit se.“

Její výraz se nezměnil. Dlouhé kaštanové vlasy měla matné a zacuchané. Jako by zestárla o dvacet let. „Tak ses rozloučil. Běž pryč.“

V skrytu duše netoužil po ničem jiném, věděl však, že Brana možná už nikdy neuvidí. S obavou vkročil do místnosti. „Prosím,“ řekl.

V očích jí prokmitl jakýsi chlad. „Řekla jsem ti, abys šel,“ pronesla. „Nechceme tě tu.“

Dřív by ho taková slova zahnala na útěk. Dřív by ho rozplakala. Teď v něm jen vzbudila vztek. Zakrátko už bude přísežným bratrem Noční hlídky a bude čelit horším nebezpečím, než je Catelyn Starková.

„Je to můj bratr,“ řekl.

„Mám zavolat stráže?“

„Zavolej je,“ vybídl ji vzdorně Jon. „Mně v tom nezabráníš.“ Přešel místnost tak, aby mezi nimi stálo lůžko, a shlédl na ležícího Brana.

Držela ho za ruku. Ta ruka vypadala jako pařát. Tohle nebyl ten Bran, jak si ho pamatoval.

Maso jako by mu z kostí zmizelo. Kůži měl na nich napjatou jako na hůlkách. Nohy pod přikrývkou byly pokrčené v úhlech, ze kterých se Jonovi dělalo zle. Oči se mu utápěly v temných očnicích: byly otevřené, ale neviděly. Jako by se tím svým pádem scvrknul. Vypadal jako seschlý lísteček, jako by stačil jediný poryv větru, a odfoukne ho do hrobu.

Jenže ta křehká klícka pochroumaného hrudníku se s každým mělkým nádechem zvedala a zase klesala.

„Brane,“ řekl, „mrzí mě, že jsem nepřišel dřív. Bál jsem se.“ Cítil, jak mu po tvářích stékají slzy, ale už mu na tom nesešlo. „Neumírej, Brane. Prosím. Všichni čekáme, až se probereš. Já, Robb, děvčata, všichni…“

Lady Starková ho sledovala. Křičet nezačala. Jon si to vyložil jako tiché svolení. Zlovlk tam venku pod oknem zase zavyl. Ten vlk, kterého Bran nestihl pojmenovat.

„Už musím,“ řekl Jon. „Strýček Benjen čeká. Pojedu na sever, na Zeď. Musíme vyrazit dneska, než začne sněžit.“ Vzpomněl si, jak moc se Bran těšil na cestu. Představa, že ho tady teď zanechá takhle, byla víc, než dokázal snést. Setřel si slzy, sehnul se a zlehka bratra políbil na rty.

„Chtěla jsem, aby tu se mnou zůstal,“ pronesla lady Starková tiše.

Jon ji obezřetně pozoroval. Ani se na něj nepodívala. Mluvila s ním, ale tak trochu jako kdyby v pokoji ani nebyl.

„Modlila jsem se za to,“ řekla hluše. „Byl to můj chlapeček, můj miláček. Šla jsem do septa a sedmkrát se pomodlila k sedmi tvářím boha, aby si to Ned rozmyslel a nechal ho tu se mnou. Občas jsou modlitby vyslyšeny.“

Jon nevěděl, co na to říct. „Nebyla to tvá chyba,“ vypravil ze sebe po chvilce rozpačitého ticha.

Vyhledala ho pohledem. Oči měla plné zášti. „Já nepotřebuji tvoje rozhřešení, bastarde.“

Jon sklopil oči. Houpala v dlani jednu Branovu ruku. On ho vzal za tu druhou a stiskl ji. Prstíky jako ptačí kůstky. „Sbohem,“ řekl.

Už byl u dveří, když na něj zavolala. „Jone,“ řekla. Měl jít dál, ale ještě nikdy předtím ho neoslovila jménem. Obrátil se a zjistil, že se na něj upřeně dívá, jako by ho viděla poprvé v životě.

„Ano?“

„Měl jsi to být ty,“ řekla mu. Pak se zase otočila k Branovi a celé tělo se jí začalo otřásat vzlyky. Jon ji ještě nikdy neviděl plakat.

Dolů na nádvoří to byla dlouhá cesta.

Venku vládl hluk a zmatek. Nakládaly se vozy, muži halekali, zapřahalo se, sedlalo se, koně se vyváděli ze stájí. Vzduchem začínaly poletovat vločky a všichni usilovně pracovali na tom, aby už mohli vyrazit.

Uprostřed vší vřavy stál Robb a udílel rozkazy jako rozený vůdce. V posledních dnech jako by dospěl, jako by ho Branův pád a matčino zhroucení nějakým způsobem posílily. Šedý vítr mu stál u nohy.

„Strýček Benjen tě hledá,“ řekl Robb Jonovi. „Chtěl odjet už před hodinou.“

„Já vím,“ kývl Jon. „Hned to bude.“ Rozhlédl se po tom halasu a mumraji. „Odjet odsud je těžší, než jsem čekal.“

„Pro mě taky,“ kývl Robb. Sníh ve vlasech mu tál horkem sálajícím z jeho těla. „Viděl jsi ho?“

Jon přikývl, ale promluvit si netroufal.

„On neumře,“ řekl Robb. „Já to vím.“

„Vás Starky není lehké zabít,“ souhlasil Jon. Jeho hlas zněl bezvýrazně, unaveně. Ta návštěva ho připravila o všechnu sílu.

Robb věděl, že je něco v nepořádku. „Moje matka…“

„Byla… laskavá,“ řekl Jon.

Robbovi se viditelně ulevilo. „To je dobře.“ Usmál se. „Až se uvidíme příště, budeš už v černém.“

Jon se přinutil úsměv mu oplatit. „Vždycky to byla moje barva. Kdy myslíš, že se uvidíme?“

„Brzy,“ slíbil Robb. Přivinul Jona k sobě a prudce ho objal. „Sbohem, Sněhu.“

Jon ho k sobě přitiskl. „Sbohem, Starku. Postarej se o Brana.“

„Postarám.“ Poodstoupili od sebe a rozpačitě na sebe pohlédli. „Strýček Benjen říkal, ať tě pošlu do stájí, jestli tě uvidím,“ podotkl konečně Robb.

„Ještě mě čeká jedno loučení,“ odpověděl Jon.

„V tom případě jsem tě neviděl,“ řekl Robb. Jon ho tam nechal stát ve sněhu mezi vozy a vlky a koňmi. Do zbrojnice to byl jen kousek. Vyzvedl si svůj balíček a po krytém mostě došel až do Velké věže.

Arya byla ve svém pokoji a balila si věci do leštěné truhly ze železného dřeva, která byla větší než ona. Nymeria jí pomáhala. Arye stačilo ukázat, a vlčice se vrhla přes celý pokoj, popadla do zubů ten či onen kousek hedvábí a donesla jí ho. Jakmile ale ucítila Ducha, sedla si a zakňučela na ně.

Arya se letmo ohlédla, spatřila Jona a vyskočila. Pak ho hubenýma ručkama pevně popadla kolem krku. „Já se bála, že už budeš pryč,“ zajíkala se. „Nechtěli mě pustit ven, abych se rozloučila.“

„Co jsi zase provedla?“ zeptal se Jon pobaveně.

Arya se od něj odlepila a zaškaredila se. „Nic. Už jsem byla zabalená a vůbec.“ Ukázala na ohromnou truhlici plnou nanejvýš do třetiny a na oblečení rozházené všude možně po pokoji. „Septa Mordane říká, že to musím sbalit znovu. Že prý jsem to neměla hezky poskládané. Že prý řádná jižanská dáma nemůže mít svoje věci v truhlici naházené jako hadry.“

„A tys je tak měla, sestřičko?“

„Stejně se to všechno cestou zmačká,“ namítla Arya. „Je jedno, jestli je tam poskládám nebo ne. Komu na tom záleží?“

„Septě Mordane,“ řekl Jon. „A podle mě by se jí nelíbilo ani to, že ti Nymeria pomáhá.“ Vlčice ho tiše sledovala tmavozlatýma očima. „Ale to se zrovna hodí. Něco pro tebe mám, a musí se to zabalit opravdu důkladně.“

Rozzářila se. „Dárek?“

„Dá se to tak říct. Zavři.“

Arya, ostražitá, ale vzrušením bez sebe, se rozhlédla po chodbě. „Nymerio, ke mně. Hlídej.“ Nechala vlčici venku, aby je varovala, kdyby někdo šel, a zavřela dveře. To už Jon rozbalil hadry, ve kterých jeho dar spočíval, a přidržel ho před ní.

Arya vytřeštila oči. Oči tmavé jako ty jeho. „Meč,“ vydechla přiškrceně.

Pochva byla z měkké šedé kůže hebké jako hřích. Jon pomalu vytáhl čepel, aby mohla obdivovat temně modrý lesk oceli. „Není to hračka,“ řekl jí. „Dej pozor, ať se neřízneš. Je ostrý tak, že by se s ním dalo holit.“

„Holky se neholí,“ namítla Arya.

„Možná by měly. Viděla jsi někdy septiny nohy?“

Zahihňala se. „Je strašně hubená.“

„Ty taky,“ opáčil Jon. „Tenhle pro mě udělal Mikken. Takové meče používají nájemní zabijáci v Pentosu, Myru a ostatních svobodných městech. Hlavu s ním člověku neusekneš, ale když budeš rychlá, můžeš ho pořádně proděravět.“

„Já dokážu být rychlá,“ řekla Arya.

„Na tom budeš muset denně pracovat.“ Položil jí meč do dlaní, ukázal jí, jak ho držet, a ustoupil. „Tak jaké to je? Připadá ti vyvážený?“

„Asi ano,“ řekla Arya.

„Lekce číslo jedna: bodej tím špičatým koncem,“ prohodil Jon.

Arya ho čepelí pleskla naplocho do paže. Ta rána pořádně štípla, ale Jon si přesto uvědomil, že se zubí jako prosťáček. „Já vím, kterým koncem se bodá,“ řekla Arya. Na okamžik se zatvářila pochybovačně. „Septa Mordane mi ho sebere.“

„Když o něm nebude vědět, tak ne,“ řekl Jon.

„A s kým budu cvičit?“

„Někoho si najdeš,“ mínil Jon. „Královo Přístaviště je opravdové město, tisíckrát větší než Zimohrad. Než si najdeš soupeře, dívej se, jak cvičí chlapci na dvoře. Běhej a jezdi na koni, měla bys zesílit. A ať budeš dělat cokoliv…“

Arya věděla, co bude následovat. Dopověděli to společně.

„Neříkej… to… Sanse!“

Jon jí načechral vlasy. „Budeš mi chybět, sestřičko.“

Najednou vypadala, že má na krajíčku. „Škoda že nejedeš s námi.“

„Někdy vedou různé cesty na stejný hrad. Kdo ví?“ Teď už mu bylo lépe.

Ne, nebude smutný. „Já radši pojedu. Jestli na mě bude muset strýček Benjen ještě chvilku čekat, tak budu první rok na Zdi vynášet nočníky.“

Arya se k němu vrhla, aby ho naposledy objala. „Nejdřív dej pryč ten meč,“ upozornil ji se smíchem. Arya meč odložila skoro ostýchavě a pak ho zahrnula polibky.

Když se obrátil k odchodu, už zase držela meč v ruce a zkoušela ho vybalancovat. „Skoro jsem zapomněl,“ řekl. „Ty nejlepší meče mají svá jména.“

„Jako Led,“ přikývla. Zadívala se na čepel ve své ruce. „Jmenuje se tenhle nějak? No tak, řekni mi to.“

„Copak ty to neuhodneš?“ škádlil ji Jon. „Je to tvoje nejoblíbenější věc.“

Zprvu se Arya tvářila udiveně. Pak ji to napadlo, protože byla bystrá. „Jehla!“ řekli společně.

Vzpomínka na její smích ho na té dlouhé cestě na sever hřála.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.