Ukázka elektronické knihy

Petr Jaroněk

Běsi z temného hvozdu

Argo

Petr Jaroněk

Běsi z temného hvozdu

Ilustrace na obálce Mikuláš Podprocký

Grafická úprava obálky Martin Radimecký

Sazba Petr Teichmann

Odpovědný redaktor Richard Klíčník

Jazyková redakce Anežka Dudková

Korektury Lucie Růžičková

Příprava elektronických formátů Kosmas

E-knihu v roce 2020 vydalo nakladatelství ARGO,

Milíčova 13, 130 00 Praha 3,

www.argo.cz, argo@argo.cz,

jako svou 4334. publikaci

Elektronické vydání první

ISBN 978-80-257-3138-3 (váz.)

ISBN 978-80-257-3231-1 (e-kniha)

© Argo, 2020

Copyright © Petr Jaroněk

Cover art © Mikuláš Podprocký, 2020

Aktuality o našich titulech můžete sledovat na www.facebook.com/argo.cz

Naše knihy distribuuje knižní velkoobchod KOSMAS, lze je pohodlně zakoupit v internetovém knihkupectví www.kosmas.cz

Prolog

Jak se to mohlo stát? Rožanice se ohlédla. Za zadkem jejího koně se táhli spráskaní psi. Bývali to vojáci, ale teď nesli na ramenou polámaná kopí; jako rance s poslední večeří. Kdysi ostré pohledy upírali do hlíny. Neviděli nic než prach klikaté pěšiny a stíny hvozdu, který ji obestíral.

Rožanice pevně stiskla víčka a tmu jako střep rozetnula nedávná vzpomínka. Vystříkla krev a skropila zemi, palisáda zapraštěla a smršť třísek oslepila muže vedle ní. Zamrkala, aby krutý obraz vyhnala z mysli. Její tep se za těch pár okamžiků stačil zrychlit. Ruce zachvátil třas. Křečovitě sevřela opratě. Uvědomila si, že ji pozoruje její starší sestra. Jela na koni vedle ní, mlčenlivá jako vždy.

„Jak se to mohlo stát?“

Dosud nevyslovená otázka unikla z úst. Rožanice ji chtěla zachytit ve vzduchu. Vrátit zpět do hrdla a potom pohřbít hluboko v žaludku. Věděla, že se od sestry nedočká útěchy ani odpovědi. Měla pravdu. Její souputnice semkla rty, až zbělely.

Obě věděly, že udělaly, co bylo nutné. Opustit hradiště na kraji lesa, nechat ho nepříteli, stáhnout se z prohrávané bitvy na poslední výspu; jiná možnost nebyla. Čekala je tvrz uvnitř rozlehlého hvozdu, v níž se stanou vězni ve vlastní zemi. Kdyby to tak viděl jejich otec. Mocný Rod Osudar. Ale ten byl pryč.

I. kapitola

Démoni

Nejedl snad celou věčnost. Spánek se sléval s bděním. Vyčerpané nohy kráčely, ale nehnala je vůle, nýbrž setrvačnost. Chlapec se stal stínem, za kterým zůstávaly jen šlépěje v prachu. Táhly se daleko do minulosti.

Když ho uprostřed krajiny zastihla tma, stezka se zrovna snažila vtěsnat mezi dva ostré pahorky. Chlapec si jich nevšímal. Rozmazaným a zamlženým zrakem neviděl nic než špičky svých bosých nohou a kousek zeminy před nimi. Nevšiml si ani postavy, která vykročila zpoza levého pahorku do houstnoucího šera. A nezaznamenal ji, ani když mu vyrazila v ústrety.

„Hochu, vypadáš zbědovaně.“

Mladý zbloudilec slova nevnímal, přesto zvolna zpomaloval. Pak se jeho ramen dotkly cizí dlaně. Uviděl před sebou vysoké kožené boty ovázané pásky. Ztěžka zvedl svěšenou hlavu a pohlédl na tvář, kterou už překrýval podvečerní stín. Oči se skrývaly. Vidět byly pouze vousy a kožená čapka.

„Pojď se mnou, mám tady dům. Bydlím tam s bratrem. Dostaneš najíst a odpočineš si.“

Hlas vousatého muže zněl laskavě a konejšivě. Nebo se tak alespoň snažil znít. Kdyby chlapec nebyl k smrti unaven, snad by v něm postřehl cosi dutého a dunivého. Nepřirozeně prázdného. Nyní ale kráčel tam, kam ho vedla mužova pevná paže, kterou ho objal kolem ramen. Cizinec kráčel jiným tempem, než byl chlapec zvyklý, a tak se mu občas nohy zamotaly a nebýt opory, upadl by a snad by se už ani nezvedl.

„Jak se jmenuješ, hochu?“ ptal se muž, ale odpověď nedostal. „To nevadí. Nejdřív se napiješ, najíš a odpočineš si. Pak mi to třeba řekneš.“

Nešli daleko. Jen obešli ten nízký, ale strmý pahorek porostlý travou a křovinami a obydlí už bylo na dohled. Srubová chýše se střechou pokrytou drny, mezi nimiž prosakoval kouř. Chlapec jej ucítil a jeho srdce se sevřelo. Připomnělo mu to něco nesmírně vzdáleného, ale krásného.

„Už jsme tady, vidíš?“ řekl muž a zaklepal na dveře, když stanuli na zápraží.

„Pojď dál, bratře,“ ozvalo se zevnitř.

Dveře se s lehkým zapraštěním otevřely a před chlapcem se zjevila jizba osvětlená rudou září z rohové pece. Když jeho prokřehlé tělo ovanulo teplo, otřásl se.

„Přivedl jsi hosta, bratře?“

„Našel jsem ho zmrzlého a hladového u cesty. Máme dost jídla pro tři?“

„Ovšem. Posaď toho chudáka ke stolu. A nalej mu něco, ať se před večeří trochu zmátoří.“

Chlapec se oba muže při rozhovoru snažil sledovat, ale nedokázal udržet hlavu tak dlouho vzpřímenou. Nechal se odvést ke stolu a padl na připravenou židli. Jeden z mužů před něj pak postavil měděný pohár. Tekutina svítila barvou západu slunce a omamně voněla.

„Jen pij, hochu. To ti udělá dobře.“

Ani podle hlasu chlapec nepoznal, o kterého z bratrů jde. Oba měli totiž hlas podivně stejnorodý. V tu chvíli už začínal mít pocit, že v něm chybí něco důležitého. Něco lidského. Přesto z posledních sil hmátl po poháru a přisunul si ho blíž. Přiložil ústa k jeho okraji a začal usrkávat.

Mok mu proudil tělem. Horký, nahořklý a slaďoučký zároveň. Začal se rozpomínat na chutě, které znal z dávných dob. Ořechy, med. A taky snad jablka nebo jiné ovoce. A ještě něco navíc. Nebyl si jistý. Než na to stihl přijít, uvědomil si, že je pohár prázdný a že se mu jasanová deska stolu začíná před očima kývat. Tam, zpátky, tam, zpátky – jako dítě na houpačce. Najednou se na desce objevila hliněná miska s jídlem. Taky se houpala. Byla plná masa. Chlapec kousek pokrmu uchopil a vložil si ho do úst. Maso bylo křehké, jemné a nasládlé. Pak se mu ale ze všeho toho kývání udělalo špatně a další kousek už nebyl schopný pozřít.

„Lehni si tady. Dojíš si to zítra, až se vyspíš.“

Opět se ho ujaly silné ruce. Zvedly ho ze židle a uložily na nějaké lůžko. Měkčí, než co znal, kam až jeho paměť sahala. Celý svět se s ním kymácel jako loď na vlnách, přesto rychle usnul.

Zastihl ho zvláštní a hrůzný sen. Odehrával se přímo v jizbě. Dva bratři seděli u stolu a o něčem se bavili. Nerozuměl jim. Nemluvili normální řečí; lidskou řečí. Jejich jazyky místo toho divně šustily a pak zase hučely. A uprostřed toho hovoru se rozletěly dveře a ve veřejích stanul mohutný muž s obrovským nataženým lukem. Šíp opustil tětivu. Pronikl hlavou jednomu z bratří a proletěl i zavřenou okenicí za jeho zády někam ven. Druhý z bratrů hrozivě zařval. Klokotavý, odporný zvuk. Mohutný muž byl ale skokem u něj a jakýmsi klem mu páral trup od moudí až ke krku a na udusanou hliněnou podlahu se vyvalil obrovský chumel něčeho černého a vzdouvajícího se. Chlapcem někdo třásl. Byl to ten muž ze snu. Mohutný lučištník.

„Kluku! Prober se!“

Jeho hlas zněl lidsky. Chlapec se snažil probudit, ale nešlo to. Muž pokračoval v třesení.

„Co se děje?“ vydral ze sebe chlapec. Bylo pro něj těžké vzpomenout si, jak se mluví.

„Vstávej. Jdeme odtud,“ přikázal lučištník.

„Co se to stalo? Proč jsi je zabil?“

„Copak to nevidíš?“

Muž ukázal na zem, kde leželi mrtví bratři. Nebo to, co z nich zbylo. Jejich těla byla splasklá jako dvě prázdné usně. Všude okolo se rozléval jakýsi černý hnis. Chlapci se zdálo, že se ten hnis plazí, pohybuje. Nechápal ale nic z té otřesné scenérie.

„Radši pojď se mnou. Budeš se mi hodit,“ lučištník si hodil zbraň přes rameno. „Tak co je s tebou?“

Chlapec si začínal uvědomovat, že už nespí. Svět už se mu tolik nekomíhal před očima a po troše odpočinku se cítil silnější a víc při smyslech.

„Zabili by mě?“ zeptal se.

„Něco takového. Ale ne hned. Jsi hubený a polomrtvý. Tak už pojď!“

Chlapec vratce vykročil za mužem ven ze srubu. Ten si cosi zlostně drmolil a obcházel obydlí. Nejdříve vytáhl ze studené hlíny šíp, který v chlapcově snu proletěl okenicí; poté stanul u velké boudy přilepené k boku srubu. Okolo se linul silný zápach.

„Teď něco uvidíš,“ řekl a otevřel chatrná dvířka.

Chlapec se obrnil proti puchu a nakoukl dovnitř. Ačkoli byla tma, z několika stínů, siluet a odlesků pochopil, čeho je svědkem. Žaludek se mu zvedl až do krku, předklonil se a vyzvrátil i to maličko, co v něm zbylo z večera. Pak klesl k zemi.

„To jsou přece lidi. Lidské…“ zajíkal se.

„Něco málo, co z nich zbylo,“ uchechtl se muž a vkročil do boudy.

Chlapec zavíral oči, ale jako by se mu i přes neprostupnou tmu, která panovala všude okolo, do sítnice vypálil obraz ženy rozříznuté vedví někde pod ňadry a zavěšené za hlavu jako kus hovězího. To, co neviděly oči, dokázala mysl dokonale dokreslit. A nebyl to zdaleka jediný výjev, který bouda skýtala. Muž po chvíli vylezl ven a měl plnou hrst kostí. Chlapci se opět udělalo nevolno.

„Co s tím… co?“ zakoktal se.

„Na šípy,“ vysvětloval muž. „Lidské kosti. Některé démony dokážou zabít. Některé aspoň zaženou nebo zraní.“

„Jsi blázen!“ vyhrkl chlapec a i přes nedostatek sil v něm rostla zuřivost.

„Pozor na jazyk, smrkáči! Kdybych tě nezachránil, dopadl bys taky takhle. Nebo ještě hůř.“

Chlapec supěl a nevěřícně zíral na muže, který se nad ním tyčil.

„Jak mám vědět, že taky nejsi jako oni!“ vřískl.

„Hm. Tak si dělej, co chceš. Já se s tebou násilím nepovleču,“ odvětil muž, otočil se na patě a vykročil někam do tmy.

Chlapec se chvíli pral sám se sebou, ale nakonec převážila naděje na vodu, jídlo, spánek a střechu nad hlavou. S námahou se zvedl ze země a dohnal svého zachránce.

„Věděl jsem o těch dvou už dlouho, ale vyčkával jsem. Měl jsi štěstí, že jsem viděl, jak tě jeden z nich odchytil u cesty,“ povídal muž. Pak jeho hlas klesl a chvíli si huhňal pro sebe něco jako: „Zatracení démoni. Jsou teď všude.“

„Dali mi něčeho napít. Sladkého a medového. Asi to byl jed,“ svěřil se chlapec.

„Nebo medovina,“ zachechtal se muž. „Nikdy sis ještě nedal do nosu, co? Kolik ti vůbec je? A jak se jmenuješ?“

Chlapec se na chvíli zarazil. Nevěděl, co odpovědět.

„Já nevím.“

„Nemůžu ti přece říkat pořád jenom smrkáči. To si nechám pro zvláštní příležitosti. No nic. Třeba si vzpomeneš později. A když ne, nějaké jméno ti vymyslíme. A jak jsi starý, to taky nevíš?“

Chlapec jen neurčitě zamručel. Muž se na chvíli zastavil a zkoumavě si ho prohlédl.

„No, žádné dítě už nejsi,“ rozhodl. „Ale úplný chlap ještě taky ne.“

Vykročili zase kupředu.

* * *

V drobném okenním otvoru stál havran a nakukoval do chýše. Chlapec seděl na lůžku, malátně zíral do černých očí. Měl pocit, že si ho pták prohlíží. Dívali se na sebe a čekali, kdo první promluví. Nakonec havran s krátkým zašustěním křídel odletěl. Chlapec se otřásl chladem. Podíval se k ohništi, kde už jen svítily řeřavé uhlíky.

Pár dní už byl hostem v lučištníkově domě. Pojem o čase neměl. Dny jako by se sotva dostávaly ke slovu. Byly krátké a šeré jako zimní podvečer. Chlapec většinu času spal a zotavoval se.

„Dnes už vypadáš zdravěji,“ zhodnotil lučištník, když vtrhl do dveří své chýše s otepí klestí v náručí.

„Byl tady divný havran,“ řekl chlapec, aniž věděl proč, a pohlédl zasněně z okna. „Díval se na mě.“

„Havran?“ lučištník si svého hosta změřil pohledem. „Dcera měla havrany ráda. Někdy jsem měl pocit, že si s nimi povídá. Dodnes jich tu hodně lítá.“

„Máš dceru?“

„Měl jsem.“

„A jak se jmenovala?“

Lučištník se na tazatele podíval úkosem. Plamen v jeho očích ale rychle pohasl.

„A jak se jmenuješ ty? Už bys mi mohl něco povědět.“

„Nic si nepamatuju,“ sklopil hlavu chlapec. „Jen střípky. Útržky. Možná jsou to jen sny. Nevím. Vidím město… veliké. Obehnané dřevěnou hradbou z obrovských klád. Jako by to, co je uvnitř, chránil les stromů bez větví a bez listí. A taky si pamatuju mnoho domů a ještě víc lidí. Řeku a přístav. A pak se mi občas zjevují nějaké tváře, ale už nevím, komu patřily.“

„Tak město, říkáš?“ zamyslel se lučištník. „Musels být na cestě zatraceně dlouho. Myslím, že žádná města už nejsou. Alespoň ne tady. Tady v tomhle třikrát desátém království.“

Lučištník se tomu žertu trpce zasmál. V jeho slovech zaznívala nejen hořkost, ale i smutek.

„Budu ti říkat Mladen. Protože jsi takový utřinos.“

Chlapec pokrčil rameny.

„Byl jsem se znovu podívat do domu těch tvých kamarádů,“ pokračoval lučištník. „Přinesl jsem si odtamtud něco málo medoviny – a raději jsem to tam zapálil.“

„Copak? Kosti došly?“ zamračil se chlapec.

„Ty si mě budeš dobírat, usoplenče?“ zpražil ho lučištník. „Ještě budeš proklatě rád, že jsem se jich ujal. Původním majitelům už totiž nejsou k ničemu a nám se budou kurevsky hodit. Myslíš si, že tady je to nějaká procházka růžovým sadem? Že jsem si tě vzal na okrasu? Démoni jsou všude. A já už to tady sám neohlídám. Bohové tohle místo opustili. Nechali ho napospas temnotě a tohle je výsledek.“

Chlapec polkl a zalitoval, že byl tak nevděčně jízlivý, když toho pro něj lučištník tolik udělal. Chtěl se omluvit, ale nestihl to.

„Můžeš tady přitopit, jestli chceš,“ vyštěkl lučištník a zase se vytratil ven.

Chlapec zůstal sedět a chvíli si po jazyku převaloval své nové jméno. Zprvu se mu nezdálo, ale postupně mu přicházel na chuť. Usmál se a pustil se do lámání klestí na oheň. Jeho práci přerušil hluk zvenčí. Bál se otevřít dveře a jít se podívat, co je zdrojem těch ohavných skřeků, a tak jen vyhlédl z okénka.

Lučištníkova chýše stála na kraji lesa – temného hvozdu, za jehož hradbu z dubů, jasanů a habrů neproniklo žádné světlo. Za ní začínal nový svět. Děsivý, neznámý a nepopsatelný. Mladen odtrhl oči od průzoru. Srdce mu zuřivě bušilo. Sesunul se k zemi, zády se opíraje o stěnu. Všiml si okenice, která ležela vedle něj. Rychle ji zvedl a prudce narazil na otvor. Chýše ještě víc potemněla. Zůstal sedět skrčený na zemi a ruce si tiskl k uším, aby neslyšel, co se venku děje.

Dveře se rozletěly a do místnosti vstoupil lučištník. Mladen na něj zůstal nevěřícně zírat. Nevěděl, zda je to skutečně on, nebo jen někdo oblečený v jeho šatech – a snad i v jeho kůži. Teprve když lučištník zabouchl dveře a přiskočil k oknu, povolil Mladen křečovité sevření uší. Lučištník strhl okenici a hodil ji k zemi.

„Co to děláš?!“ zděsil se Mladen.

„Sklapni, kluku!“ sykl lučištník a zíral z okna, zatímco nasazoval končík šípu na tětivu.

Mladen slyšel obavu v jeho hlase a zůstal zticha, jak mu pán domu přikázal. Stále se bál, ale pohled na mohutný luk v silných rukou ho uklidňoval. Už viděl, co tato kombinace dokáže. Ale co když je tam venku něco horšího? Něco, na co nestačí žádné lidské ruce ani žádný luk.

Hlavou se mu honily černé myšlenky a podivné zvuky, které se předtím ozývaly z kraje hvozdu, se přibližovaly. Schoulil se k zemi a jen po očku sledoval lučištníka, který jako přimražený stál a zíral z okýnka do tmy. Ta houstla jako polévka z krve a krup. Trvalo to dlouho. Mladenovi se zdálo, že přímo nekonečně dlouho – pak ho konečně vysvobodil spánek.

* * *

Probudil se do prázdné chýše. Dveře byly otevřené a dovnitř prosvítalo světlo. Nejdříve ho napadlo, že lučištníka v noci unesli démoni. Ale proč by jeho nechávali na pokoji? Přemýšlel.

„Pojď sem!“ ozval se zvenčí známý hlas.

Mladen obezřetně vykročil vstříc vnějšímu světu. Venku stál lučištník, popocházel a prohlížel si svou do země zahloubenou chatrč i její okolí.

„Zničili mi záhonky. Vidíš? Tak bude zase jenom maso,“ posteskl si lučištník.

Mladen si prohlédl rozrytou půdu kolem chatrče. Všude byly rozmačkané a zničené zbytky zelí, řepy a cibule, které si lučištník pěstoval, aby nemusel být živ jenom z toho, co uloví.

„Co to bylo?“ zeptal se Mladen. „Nemohli to být jen divočáci?“

„Divočáci?“ Lučištník ho zpražil pohledem. „Tak divočáci,“ převaloval to slovo na jazyku a pak tiše dodal: „Démoni na sebe mohou brát různé podoby.“

Mladen se zamračil, ale už nic neřekl. Lučištník mu hodil jakýsi smotaný balík, který měl u sebe.

„Spíchnul jsem ti něco na sebe. Nemůžeš tady chodit jak harémová stráž.“

Mladen si se zahanbením uvědomil, že je skoro nahý. Špinavé a jizvami poseté nohy měl bosé a tělo mu kryla jen dlouhá, roztrhaná lněná košile. Rychle zmizel v chatrči, aby se převlékl. Oděv byl nepříliš umně sešitý z kůží, ale byl teplý a pevný jako lehká zbroj – stejně tak i boty. Mladen se neubránil úsměvu, když v šatech sám pro sebe pózoval. Už nebyl jen ztracený a bezejmenný žebrák, který si jde pro smrt. Teď měl jméno i oděv – a vypadal jako lovec.

„Až budeš hotov, tak ti to tady ukážu,“ zavolal lučištník do dveří. „Využijeme toho, že je dnes ráno trochu světla. To už se často nestává.“

„Hotovo,“ vykoukl Mladen.

Les začínal nepřirozeně náhle, jako by ho od travnaté pláně někdo odřízl. Chvíli šli mlčky podél okraje a pak lučištník zahnul mezi stromy. Mladen se zarazil, ale polkl slova protestu, nadechl se a následoval svého průvodce. Uvědomil si, že jdou po cestě. Jistě dávno zapomenuté, ale stále patrné, protože v korunách starých stromů byla znatelná mezera. Táhla se před nimi do dálky a mírně stoupala.

„Kam to vede?“ vyzvídal Mladen.

Obezřele se rozhlížel a špicoval uši, jestli neuslyší z křovin něco podezřelého. Lučištník ho nevnímal a ležérním krokem měřil neudržovanou cestu, dokud nevyšlapali mírný svah a nestanuli u prořídlé nízké palisády a torza zahnívající dřevěné brány. Palisáda obkružovala malý pahorek a za ní nebylo nic než temný a hustý prales. Lučištník zůstal stát.

„Co je to za místo?“ zeptal se Mladen a doufal, že tentokrát se odpovědi dočká.

„Kdysi to býval posvátný háj. Pod korunami dubů tady k lidem promlouvali bohové,“ řekl lučištník a vykročil vpřed.

„Počkej!“ zarazil ho Mladen. „Můžeš dovnitř? Na taková místa přece lidé nesmí. Jen o svátcích nebo za účelem obětí – nebo když se musí ukrýt před nebezpečím. Myslím, že jsme takový háj měli taky. Tam, kde jsem byl dříve…“

„Nějak se ti vrací paměť,“ usmál se lučištník. „Třeba si vzpomeneš, že někteří dovnitř směli i jindy.“

„Jen žrec. Ale nesměl se nadechnout,“ rozpomínal se Mladen.

„Máš pravdu. Něco ti ale prozradím. To druhé se jen tak povídalo.“

Lučištník pokračoval vpřed a stanul za vyvrácenou bránou. Položil si ruce v bok a zaklonil hlavu. Se zavřenýma očima nasával vůni stromů a poslouchal šumění listí. Mladen se ale cítil nesvůj a raději usedl na padlý kmen před palisádou. Lučištník se za ním po chvíli vrátil a zaujal místo vedle něj.

„Takže tu dřív stálo město? Nebo vesnice?“ odvodil si Mladen.

„Ano,“ pokýval hlavou lučištník. „Bývala tu vesnice. Ale nakonec zanikla. Ti, kteří neutekli, zahynuli, když začalo hrozeb přibývat. Zůstal jsem tady už jenom já.“

„Co se stalo?“

„To, co všude v tomto kraji. Na tomto světě. Bohové odešli hledat naději. Přelud. Nechali volné pole čaroději. Koldun je synem věčné noci. Pochází přímo z rodu Zmeje. Draka, kterého porazil praotec Svarog na počátku času… Copak ty historky neznáš?“

Mladen zakroutil hlavou. Pamatoval si některé obrazy a povědomá mu přišla i jména, ale z těch několika střípků by nikdy nesestavil smysluplnou skládačku.

„Praotec Svarog byl po boji s drakem tak vyčerpaný, že jednou provždy opustil tento svět. Ulehl na nebe a vytvořil tak nebeskou klenbu. Oblohu. A nechal otevřené jen jedno své oko, aby ve dne svítilo na zemi jako slunce…“

„A v noci jako měsíc,“ doplnil Mladen a přikyvoval, protože se mu v mysli začaly objevovat slova toho mýtu.

„Než odešel, nechal na zemi jeden svůj zub. Kámen Alatyr, pod nějž ukryl pramen živé vody. Pramen, který může uzdravit nejen každé prokletí a nemoc člověka, ale i celou zemi,“ pokračoval lučištník.

„A co bylo pak?“ pobízel ho Mladen, protože dál už vyprávění neznal.

„Před dávným časem země skutečně onemocněla. Dříve kvetoucí svět začal chřadnout. Bohové se tedy vypravili hledat Alatyr. Všichni nejmocnější vyrazili na velkolepou výpravu. Můj praděd vyprávěl mému dědovi a ten zas mému otci, jak projížděli světem a lidé v nadějích jásali, sypali na ně okvětní lístky růží, mávali a křičeli. Věřili, že se bohové vrátí s lékem.

Hledat vyjeli všichni. Náš kníže Rod i mocný Perun Hromovládce, Radegast ze západu a další. Zmizeli a už se nevrátili. Jako by se po nich slehla země. Ještě dlouho jsme je vzývali a doufali v jejich návrat, ale už s námi nemluvili. Časem odešly i bohyně. Stáhly se do ústraní nebo vyrazily hledat své bratry, otce, syny a manžely. Nevím.

A tak to šlo dál i s duchy a vílami vod, lesů a skal a s ostatními nižšími bohy. Dřív jich všude bylo tolik. Ale teď se ukrývají a jsou slabí anebo podlehli čaroději.

Koldunovi se otevřel prostor pro jeho mocenské choutky. Zemi obsadili běsové a kruté síly. A našel si prý i silného leníka. Bojovníka odjinud s divným jménem – Milo. Ten se svou tlupou řádí jako černá ruka. Je to snad ještě větší parchant než samotný Koldun.“

Mladen mělce dýchal. Ten příběh byl tak skličující. Tma, která se plížila do země. Všudypřítomný smutek a osamělost. Nemocný svět, který umírá.

„To proto je jich tu tolik? Těch… netvorů? Kvůli Koldunovi?“ ptal se Mladen a sklesle pozoroval, jak vítr sílí a rozechvívá stébla trávy a víří prach pod jeho chodidly. Zdál se být čerstvý, osvobozoval – i když s ním přicházela hustá mračna.

„Ano,“ potvrdil lučištník. „Pán lesa podlehl jeho prokletí. Už nestráží tento hvozd, místo toho ho sžírá. Proto je to tady ještě horší než jinde.“

„Proč jim vadí kosti?“

„Protože jsou to měchuřiny nasáklé jen hnisem a krví těch, které stráví. Bojí se všeho, co je tvrdé a nezdolné, co je odvážné. A pojďme domů. Zvedá se vítr a za chvíli nebude vidět na krok,“ prohlásil lučištník a zvedl se z padlého kmene.

* * *

Půdu hvozdu pokrývalo zetlelé listí a skrápěly ji spršky kapek z korun stromů. Když Mladen vyrážel na lov, bylo už po dešti. Ale jak se říká, v lese prší vždycky dvakrát. Pečlivě navoskoval tětivu a schoval ji pod kápi, aby nenavlhla, než ji bude potřebovat.

Po dešti byl ideální čas na lov. Zvlhlá země pod kročejemi tiše povolovala a nevydala ani hlásku. Když bylo sucho, každé zašustění listí v nevhodnou chvíli mohlo znamenat neúspěch a promarněné hodiny sledování kořisti. Ani nejtišší lovec nemůže soupeřit se sluchem zvířat.

Mladen dokonale znal chodníky a přechozy vysoké zvěře, spády šelem i napajedla a kaliště v širokém okolí. Nacházel a poznával i slabé stopy a skoro vždy se dokázal přiblížit na dvacet nebo třicet kroků, které potřeboval k přesnému zásahu na komoru, po kterém zvíře okamžitě pozbylo vědomí v důsledku ztráty krve. Už dávno se mu nestalo, že by zvíře po zásahu popoběhlo dál než deset kroků, a ještě mnohem déle nechybil ve výstřelu natolik, že by minul srdce a plíce a zasáhl zvíře naměkko nebo je jinak krutě ranil.

Stárnoucí lučištník, který ho většinu věcí naučil a také mu vyrobil silný luk z dřínu, na šoulačky nechodíval. Líčil pasti nebo čekal na zvěř ve svých úkrytech na stromě. Takové lovení se Mladenovi nelíbilo a považoval ho za zbabělé, ale dokázal ho pochopit. V poslední době už bylo obstarávání obživy tak jako tak většinou jeho starostí. Lučištník raději vysedával před chýší s velkým džbánem medoviny a soustavně si do šedinami protkaného plnovousu drmolil svou odrhovačku o démonech a běsech.

Z Mladena postupem času opadávala bázeň a vyrážel čím dál hlouběji do útrob hvozdu. Posledními démony, které viděl nepopiratelně a na vlastní oči, byli ti, kteří ho před lety „hostili“ ve své chatrči – tu noc, kdy ho lučištník zachránil a vzal k sobě. Od té doby uplynulo už několik let. Mladenovi mezitím narostly vousy. Sice řídké, ale nebylo pochyb, že už dospěl v muže.

Bral se teď chodníčkem mezi rozeklanými prastarými duby. Jejich mechem pokryté větve se kroutily a roztahovaly do šíře, takže vytvořily propojenou zelenou klenbu, pod kterou neproniklo skoro žádné světlo. Mladen byl ale na přítmí zvyklý. Už ani nevěděl, jak vypadá slunce.

Dny se slévaly s nocemi tak, že mnohdy nebylo snadné je od sebe rozeznat. Kraj utichal a i zvěře bylo čím dál méně. Na záhoncích, kde dřív lučištník pěstoval zeleninu, už dávno skoro nic nerostlo. Občas v lese nasbírali nějaké divoké plody a med – ale i toho ubývalo. Strach o živobytí se prohluboval. Lučištník byl vždy přesvědčen, že jeho zkázou budou démoni. Mladen se obával, že by to spíš mohl být obyčejný hlad.

Lesem se prohnal závan větru. Prodral se barikádou větví a přinesl s sebou podezřelé zvuky. Mladen tušil, že se blíží jeho šance. Protože už se listí zbavilo vody, vytáhl tětivu vyrobenou ze střev a šlach a co nejtišeji ji natáhl na luk. Z toulce u pasu vytáhl šíp s širokým kostěným hrotem trojúhelníkového tvaru naostřeným jako břitva a založil jej do luku. Chvíli nato už spatřil svou kořist – mladého srnce, který si hleděl svého a o Mladenově přítomnosti neměl ani potuchy.

Les byl tak temný, že zde nerostlo křoví, které by bránilo výhledu. Mladen se ramenem opřel o kmen širokého dubu a sledoval srncovo počínání. Byl od zvířete vzdálen na dvacet kroků, ale v tomhle šeru to bylo až moc. Kdyby se však pokusil přiblížit, byl by okamžitě zvětřen a celý den lovu by mohl přijít nazmar.

Teď, nebo nikdy. Mladen se přikrčil a vysunul luk zpoza dubu. Natáhl tětivu do půlky paže, aby si mohl dobře namířit. Zacílil a přitáhl tětivu k tváři, až se prostředníkem dotýkal koutku úst. Výstřel ale nedokončil. Ve chvíli, kdy měl šíp už už opustit luk, se ke zvířeti ohromnou rychlostí zpoza blízkého kmene přiřítil stín a zachvátil je.

Mladen to strnule sledoval. Stín jako by srnce dusil a ten vydával strašlivé skřeky. Pak ho začal celého požírat. Od hlavy až do půlky těla. Vše se odehrálo v okamžení. Mladen nevěděl, zda na stín vystřelit. Nakonec ale tětivu povolil a zády se opřel o kmen, aby se zcela ukryl.

Srdce mu chtělo vyskočit krkem a sotva popadal dech. Snažil se uklidnit. Zvažoval, zda neudělal chybu, že nestřílel, když měl příležitost. Bál se na sebe upozornit. Co kdyby šíp, ač kostěný, stínu neublížil. Vypadal přece spíš jako hustý dým než něco hmotného, co lze zasáhnout.

Mladen si zbytečné myšlenky zakázal. Musel se soustředit na to, jak se odtamtud dostat. Věděl, že démony vábí strach, a naopak se bojí toho, co je pevné a odvážné. Snažil se proto utišit svůj tep a přerývaný dech. Příliš se mu to však nedařilo.

Za stromem zůstal jako přikovaný velmi dlouho. Dokud hvozd nepohltila naprostá tma. Teprve tehdy se vzpamatoval. Zůstávat na tom místě, dokud se nedočká alespoň trochy světla, mu v tu chvíli připadalo ještě šílenější než vyrazit poslepu k domovu.

* * *

„Byl tam! Viděl jsem ho! Viděl!“

Mladen třásl spícím lučištníkem. Ten zachrochtal, rozlepil oči a ovanul svého svěřence medovinovým dechem.

„Kdo, kde?“ zamumlal.

„Byla tam nějaká stvůra. Démon. Myslel jsem, že už se nevrátím. Myslel jsem, že je po mně!“ chrlil ze sebe Mladen.

„Uklidni se a přestaň se mnou cloumat!“

Lučištník se na lůžku posadil a chvíli se vzpamatovával. Potom sáhl po nepěkném hliněném džbánu vlastní výroby, zamíchal s ním, aby zjistil, kolik nápoje v něm zbylo, a podal ho Mladenovi. Ten se na nic neptal a přímo ze džbánu do sebe nalil spoustu medoviny.

„Co se teda stalo?“ pobídl ho lučištník.

„Běžel jsem celou cestu až sem jako o život. V naprosté tmě. Všude okolo jsem slyšel kroky v mokré hlíně a skřehotání. Jako by mě ten běs obklíčil a hrál si se mnou. Motal jsem se po lese celé hodiny. Jenom zázrakem jsem našel cestu.“

Mladenova řeč byla zmatená, ale lučištník pochopil, co se stalo.

„Jak vypadal?“ zeptal se.

„Jako stín. Nebyl jako ti, před kterými jsi mě před lety zachránil. Byl jako zhmotněná tma nebo hustý chuchvalec černé mlhy. Vrhl se na to zvíře, chvíli s ním cloumal a pak pozřel půlku jeho těla. Utrhl ji, jako když roztrhneš hada nebo ukousneš hlavu malé rybě.“

„Střílel jsi po něm? Jsi si jistý, že tě pronásledoval?“ vyzvídal lučištník už dočista probraný a střízlivý.

„Jak mám u horkých koulí boha ohně vědět, jestli mě pronásledoval?!“ obořil se na něj Mladen. „Říkám přece, že byl černý jako sama tma. A nestřílel jsem po něm. Nechtěl jsem na sebe upozorňovat.“

Lučištník se zamračil a zamyšleně si zase cosi drmolil pod vousy.

„Přestaň s tím mrmláním. Co budeme dělat?“

„Říkal jsem ti to. Celou tu dobu. Myslíš, že nevím, že jsi mi nevěřil? Utahoval sis ze mě a teď to máš. Nemůžeme dělat nic. Démoni nás pohltí. Pro lidi už tady není místo. Můžeme leda tak čekat na smrt.“

Vzdor veškerému Mladenovu očekávání si lučištník lehl a skoro uraženě se od něj odvrátil. Mladen zůstal zaraženě stát.

„Zítra něco vymyslíme. Musíme být ještě opatrnější. Opatrnější a hlavně silnější. Ale teď už si lehni a spi.“

Mladen vytřeštil oči, ale nakonec uposlechl a uložil se v mokrých šatech do houní na svém lůžku. Zpoza opasku si ale vyndal svou kostěnou sekeru a svíral ji oběma rukama na hrudi tak silně, až ho bolely klouby. Nakonec usnul, ale pronásledovaly ho děsivé noční můry.

* * *

Mladen byl s prací hotov. Po jeho zážitku v lese se s lučištníkem rozhodli na vysokém košatém javoru vybudovat pečlivě skryté stanoviště, ve kterém si na démona počíhají. Strom stál na samém okraji hvozdu a částečně vyčníval do stepi. Byl z něj dokonalý výhled na chatrč i na temnou lesní hranici.

Zatímco Mladen v potu tváře skákal po větvích a připravoval útočiště, lučištník ležel opřený o kmen se džbánem medoviny a po svém způsobu si něco mumlal pod čím dál šedivější vousy. Občas na svého pomocníka vykřikl krátkou instrukci.

„Co bude dál?“ zeptal se Mladen, když se k němu zhoupl z větve.

„Teď už jen zbývá toho parchanta přilákat.“

„Pořád si nejsem jistý, jestli je to dobrý nápad.“

Když lučištník poprvé zmínil svůj plán, byl Mladen v šoku. Předpokládal, že se budou snažit o pravý opak – že se budou skrývat a pokusí se démona odradit a zapudit.

Lučištník ale trval na tom, že je třeba předvést sílu a nenechat se zajmout strachem. Strhla se mezi nimi prudká hádka, kterou lučištník nakonec vyhrál.

„Nezačínej zase,“ odbyl teď námitku. „Na, napij se na kuráž.“

„Co když jich přijde víc? Nejenom jeden. Sám pořád meleš o tom, že je jich plný les,“ oponoval dál Mladen a natahoval se pro džbán.

„Tak budeme bojovat doslova do roztrhání těla,“ zasmál se lučištník.

Mladenovi ta vyhlídka tak veselá nepřišla a jen přimhouřil oči. Ve skrytu duše doufal, že démonů víc nebude a že toho, kterého potkal na lovu, zvládnou porazit. Stále věřil v lučištníkovy zkušenosti, i když si všímal, jak mu slábnou ruce, a už ho dávno neviděl natáhnout luk.

„Víš aspoň, jak ho přilákat?“

„Mají rádi zápach masa, krve. Vyvrhneme velké zvíře a necháme vnitřnosti tlít na kraji lesa, aby to ucítili.“

„Aha, tak tady vidím problém,“ Mladen zkřivil rty. „Jak víš, můj poslední lov nedopadl právě nejlíp a do hvozdu mě znovu nikdo nedostane. Ne, dokud je tam ta věc.“

„Srabe!“ okřikl ho lučištník. „Tak ho prostě přilákáme otevřeným ohněm a kouřem.“

„Cože? To je zas nějaký nový vynález?“

„Přemýšlej, smrkáči. Tihle běsové pasou po lidech. Lidi je zajímají víc než nějaké srnky. A tam, kde je oheň, budou i lidi.“

„To jsou mi věci. Neřekl bych, že oheň musejí mít na svědomí jenom lidi. Co třeba blesk, který zapálí strom? A vůbec. Ty tady přece zatápíš odjakživa. Kouř stoupá… a démoni nikde.“

„Nikde!? Kdybys jenom tušil, co jich tu bylo! Víš hovno, smrade!“ vychrlil lučištník, až se rozkašlal, jak se mu nápoj samým vztekem vrátil do krku. Když se trochu uklidnil, pokračoval: „Tentokrát žádný chcípající ohýnek v peci a pár proužků dýmu nad střechou. Pořádná hranice. To by v tom byl ďas, aby se nepřišli podívat.“

Mladen si pomyslel, že ďas už v tom rozhodně je, a znovu ho přepadla slabost.

„Proč na sebe upozorňovat celý les? Nechme to být. Žijme tu tak jak doteď,“ pokusil se znovu o odpor.

„Copak nevidíš, že to už nejde? Už skoro nemáme co jíst. Nic neroste. Z lovů se vracíme s nepořízenou. Mračna se stahují. A co je nejhorší – dochází i medovina. I čisté vody je pořád míň. Chceš tady snad uhnít hladem a žízní, skrčený někde v rohu chatrče?“

Mladenovi tlouklo srdce jako zlověstný buben. Jejich situace byla špatná, ale netušil, že to nabere tak rychlé obrátky. Den svého zániku doteď viděl někde v budoucnu. Ale teď jako by klepal na dveře.

„Vezmu si první hlídku,“ řekl a z jeho úst se vyplížil přidušený povzdech.

„Já začnu chystat dřevo.“

Mladen se na svém stanovišti zabalil do houně a vyfukoval páru. Sledoval lučištníka, jak kousek před chýší chystá vatru. Plameny brzy začaly praskavě stravovat navlhlé dřevo a všeobjímající šero protnul rudý svit. Čím mohutněji ale oheň planul, tím větší byla všude kolem tma. Mladen se roztřásl, protože měl pocit, že ho každou chvíli uchvátí pařáty. Vynoří se z temnoty za jeho zády a spolknou jeho hlavu i s polovinou těla. Tak jako se to stalo nebohému srnci. Jeho rostoucí napětí ale záhy něco rozptýlilo. Na větev přímo před jeho obličejem se posadil havran.

„Tebe já přece znám,“ zašeptal Mladen.

Nevěděl, zda to říká sobě, aby se ukonejšil alespoň vlastním hlasem, nebo skutečně mluví na ptáka a očekává odpověď. Ač byla tma, viděl toho opeřence jasně. Spatřil i odlesk ohně v jeho černých očích. Působily tak chytře. Věděl, že havrani jsou poslové smrti, ale strach z něj naopak opadal. Když se pták opět vznesl a zmizel ve stínech, zalitoval a znovu se pohroužil do obav.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.