Oľga Cicuová

Cesty rozprávkami

Ukážka z elektronickej knihy

Cesty rozprávkami

Autor: Oľga Cicuová

Vydavateľ, tlač, väzba: Richard Lunter – Kicom

Telgárt 16, 976 73, IČO: 33826781

info@knihanaj.sk, www.knihanaj.sk

Vydanie prvé, rok 2014

Návrh obálky: Mgr. art. Karin Patúcová, ArtD.

Ilustrácie: Mgr. art. Ivan Patúc

Zalomenie: Zdeno Brontvay, PaedDr.

Korektúry: Jana Burdová

ISBN: 978-80-969949-6-0

© Všetky práva vyhradené.

Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná, kopírovaná bez písomného súhlasu majiteľa autorských práv.

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2014

Perloočka

Niekedy, veľmi dávno, bola jedna chalúpka. Na brehu mora stála ona a v nej žila krásna deva.

Vlasy až po zem dlhé mala, oči krásne čierne mala. Šikovná a zručná bola, len dlhé roky ako sirota sama žila. Po strýkovi, ktorý ju vychoval, mala starú rybársku sieť, s ktorou si ryby chytala a tým sa živila.

Až jedného dňa sa strhla na mori strašidelná búrka a víchrica. Celý deň a celú noc pršalo a silný vietor fúkal, až ráno sa všetko upokojilo. A tak sa vybrala dievčina von. Ako tak chodila po spustošenom brehu, našla potrhanú sieť, a v nej akéhosi čudného tvora. Bol napoly mŕtvy a ani človek ani ryba. Snažila sa ho dievčina zo siete vyslobodiť, ale celá sieť sa dotrhala, a keď skončila, našla mladého muža bez nôh, ale s rybacím telom. Do tváre bol veľmi milý a v pažiach mal veľa sily. Tak sa ho pokúšala vzkriesiť, ale márne. Horko-ťažko ho odvliekla domov do svojej postieľky a celé dni a celé noci sa oňho starala. Po dlhom čase nastal deň a on sa prebral z dlhého blúznenia.

Opýtal sa kde je. Deva mu o všetkom porozprávala.

O búrke a ako ho našla, k sebe domov priviedla a koľko dní a nocí sa oňho starala. Mládenec s rybím telom sa jej s úctou poďakoval a porozprával jej svoj nešťastný príbeh. Že je jediný potomok kráľa všetkých vôd, ktorý ho núti, aby si zobral za ženu zlú kráľovnú severných morí, ktorá je stará, zlá a k tomu aj škaredá. On to odmietol a preto ho otec z domova vyhnal.

A že to jeho nešťastie je aj jeho prekliatie, lebo ako polo-človek a polo-ryba nemôže žiť ani na suchu ani bez vody. Nevie, čo si počať. A tak po dlhom rozhovore mu dievčina navrhla, nech zostane u nej bývať, že je na brehu blízko vody a tam môže ostať dokedy len chce. A mládenec na to pristal. On sa postaral, aby na stole boli stále čerstvé ryby a ona o všetko ostatné. Žili tak spolu dlho či nedlho, až v nich rozkvitla láska. Ľúbili sa až na život a na smrť. Po čase deva povila krásne dievčatko. Mala vlásky čierne, červené líčka, modré očičká. Dali jej meno Perloočka. Ich šťastie netrvalo dlho, lebo vodný kráľ sa dozvedel o šťastí svojho syna. Chcel mu spôsobiť zármutok,

a tak kráľ išiel jednej noci a uniesol si svoju vnučku do vodného kráľovstva. Do Perloočkinej kolísky vložil jeden rybí peniaz. Keďže Perloočka mala všetky schopnosti ako jej otec, nič sa jej pod vodou nestalo. A tak žila u dedka sedem rôčkov. Podrástla a bol z nej veľký huncút. Svojho deduška si tak omotala okolo prsta, že si už ani nevedel svoj život predstaviť bez nej.

A tých sedem rokov na brehu dievčina s milým v žiali

a plači žili. Jedného dňa si šibalka Perloočka našla cestu do sveta otvorenú a veruže zo zvedavosti utiekla. Videla na brehu tvora, ktorý má dve ruky, ale spodok tela úplne iný ako má ona. Nedalo jej to pokoja a priplávala bližšie ku brehu a opýtala sa jej: „Ako to že nemáš plutvu ako ja, kto si a prečo nie si vo vode? “ „Tvor – dievčina, ktorá plačky a bosá chodila po brehu sa otočila na tú stranu, odkiaľ prichádzal tenký hlások. Odpovedala jej, že je človek, žena a matka, ktorá celé roky hľadá svoje stratené dievčatko, a že s druhom, ktorý je synom kráľa všetkých vôd ju majú radi a chcú ju naspäť. „A ty si kto?“

„Ja tiež poznám kráľa všetkých vôd a má jednu vnučku, ktorú on sám vychováva a veľmi rád ju má.” Vtedy jej dievčina na to odvetila, že to je jej dcéra Perloočka. „Prosím, pozdravuj ju a povedz jej, že ani jediný deň neprešiel bez toho, aby sme na ňu nemysleli. Nech príde aspoň ku brehu, nech si ju vyobjímam a vybozkávam.“ Lenže Perloočka nepovedala nič a zmizla vo vode. Vrátila sa domov a zostala z toho príbehu veľmi smutná. Raz prišla k dedkovi kráľovi a opýtala sa ho: „Deduško môj, ja ako tvoja malá vnučka ťa mám veľmi rada. A ty, čo by si robil, keby sa mi niečo stalo, a ty by si o mňa navždy prišiel?“ Kráľ sa zháčil, ale po chvíli odpovedal, že by bol veľmi smutný,

a že od smútku by mu puklo srdce. „Nemám nikoho, len teba“. Vzal si vnučku do náručia a slzy mu vošli do očí. V tom ho vnučka objala, dala na líce pusu a všetko mu povedala. Kde bola a čo videla. Ženu, ktorá veľmi plakala, lebo nevie nájsť svoje stratené dievčatko. Kráľ sa veľmi nahneval, ale potom sa nad tým poriadne zamyslel a všetko jej vysvetlil a vyrozprával. Dovolil vnučke vyjsť hore na pozemský povrch a stretnúť sa

s mamou a otcom.

Dievčina zase stála pri brehu a čakala, či sa dievčička spod vody neobjaví. A zrazu tu bola. Vynorila sa blízko nej a začala ju vodou špliechať a tak sa hrali istý čas. Smiali sa a smiali od radosti, až sa dievčatko na ňu nepozrelo a prihovorilo sa: „Ja som tvoja stratená dcéra a ty si moja mama.“ Tá od radosti

a plaču nevedela, čo skôr. Vzala dievčatko s plutvou a zobrala ju ku svojmu manželovi, jej otcovi. Šťastie bolo preveľké, slzy tiekli potokom. Nakoniec bolo všetko dobré. Otec so synom sa zmierili a kráľ si privítal svoju nevestu, ale vnučky sa nevzdal.

Takže Perloočka raz bola tu a raz tam a tak žili všetci spokojne a šťastne až do smrti, kde visel zvonec, ktorý zvonil na koniec.

Deduško samotár

Raz, za dávnych čias, kde bolo a nebolo, žil na kraji lesa v malej chalúpke dedko staručký ako samotný les. Sám si tam žil a bolo mu smutno. Dlhé dni a noci myslel na to, kto sa oňho postará, keď s ním bude horšie. Až jedného večera sa mu prisnil sen, v ktorom sa mu prihovoril drevený peň. „Neplač toľko. Nerozmýšľaj, choď do lesa temného, najhustejšieho, kde stojí starý dub. O polnoci podíď k nemu a čakaj čo sa bude diať.“ Starček sa ráno zobudil a pomyslel si, že aký mal čudný sen. Prešiel deň a už sa blížilo ku noci a veruže dedko neurobil tak, ale išiel spať. Prišla polnoc, a aj tejto noci sa mu prisnil ten istý sen. A do tretice aj tretiu noc. Po tretej noci sa ale rozhodol, že veru pôjde tam a presvedčí sa o tom, čo ten peň mu chce. Prišla noc a dedko sa dal na cestu. Išiel a išiel, až prišiel na to miesto, sadol si a čakal, čo sa bude diať. Mesiac a hviezdy svietili ako nikdy predtým, všade bola tma a ticho. Dedko bol unavený, oprel sa o strom a zaspal. Z ničoho nič sa strhla búrka, hromy praskali a blesky šľahali ako keby chceli celý svet skántriť, až naraz sa rozsvietila jasná žiara, z ktorej vystúpila pekná víla

s novorodeniatkom v náručí. Dedko len stál a čakal čo sa stane, keď vtom víla prehovorila: „ Dobrý večer deduško, pomôžte mi, prosím vás. Narodila sa mi dcérka, ale v našom svete zostať nemôže, lebo ju víla-kráľovná skántri a zo sveta ju znesie. Ujmi sa jej a vychovaj ju ako svoju. Ja budem nad vami stále bdieť

a obom vám pomáhať.“

Dedko bez slov natiahol ruky a vzal si dievčatko. V tom sa víla poďakovala a zmizla. Dedko sa s malým dievčatkom pobral domov. Najprv nevedel čo skôr, bál sa jej čo i len dotknúť, ale pomaličky si zvykol, a ani sa nenazdal a deň za dňom bežal. Dal jej meno Malinka, pretože bola taká malinká. Rok ku roku pribúdal a Malinka rástla ako z vody. Aj do krásy, aj do múdrosti vyrástla. Deduško mu vravela a o dom sa mu starala, navarila, napiekla.

Veru veru moji milí ani by ste neverili, aká krásavica sa z nej stala. Deduško od radosti až tak žasol, že už nebol sám, že sa mal s kým konečne porozprávať, najesť a mal ho kto doma čakať. Až raz sa dedko nešťastne pošmykol, spadol a obe nohy si zlomil. Uľahol do postele a bedákal, čo bude ďalej.

Zavolal si Malinku k sebe k posteli a celý jej príbeh jej vyrozprával. Odkiaľ ju má a keby nebodaj zomrel, aby vedela kde má ísť, aby neostala sama mladá v lese. A tak, keď deduško zaspal tuhým spánkom, išla Malinka na to miesto, čo jej dedko opísal. Presne o polnoci pri starom dube začala Malinka prosiť: „Mamička moja, prosím, vyslyš ma. Nemohla som byť s tebou od útleho malička, ale človiečik, čo ma vychoval, dobre sa

o mňa postaral, varoval ma, rád ma mal. Preto teraz, keď viem celú pravdu , prosím, príď dole ku mne, objím ma. Príď

a pomôž, nech sa znovu uzdraví a na nohy sa postaví.“

A začala horko plakať. Ale ten plač bol vyslyšaný. Víla, matka, čo jej srdce zvieralo, začula plač svojej dcéry

a ponáhľala sa za ňou na zem. Začala búrka s hromami a bleskami. Z jasného lúča vyšla víla. Malinka sa k nej rozbehla a navzájom sa objali. Dlho sa rozprávali a víla jej všetko porozprávala. Ako sa narodila z pravej lásky. Ale otec jej zomrel hlboko v lese, keď sa o tom víla kráľovná dozvedela. Nevedela o tom, že pod srdcom nosím dieťa. Keby sa to vtedy dozvedela o tebe, aj teba by zabila. Tak som ťa dala láskavému deduškovi, nech si ťa vychová, aby sám nebol na starobu,

a pre mňa by si nažive ostala. Malinka v tom skríkla: „ Zabudli sme na deduška! Prosím, poď so mnou, pomôž mu. Nohy má boľavé, oči slabé. Teraz je rad na tebe.“ Víla dala Malinke jeden veľký krčah plný čistej slanej vody: „Tu máš Malinka, toto sú moje slzy, ktoré som vyronila pre teba. Majú zázračnú moc. Choď domov a kým dedko spí, umy mu obe oči. Bude vidieť ako predtým. Poutieraj mu aj nohy a ony sa zahoja.“

Ponáhľala sa Malinka domov a kým dedko spal, učinila tak, ako jej víla kázala. Umyla dedkovi obe oči a ručníkom poutierala obe nohy. Ráno si od únavy viac pospala. No ale, keď sa zobudila, deduško už stál na nohách . Pracoval okolo dvora a videl ako nikdy predtým. Malinka zhíkla od radosti

a objala ho. Nažívali si ďalej v pokoji a šťastí, no a čo bolo ďalej, to je už ďalší príbeh.

Zázračný púčik

Niekedy, kedysi veľmi dávno žil jeden starý kráľ. Mal obrovský palác. Bol veľmi bohatý a mocný vladár. Mal ženu, kráľovnú nevídanej krásy. Kráľ ju miloval nadovšetko na svete. Dával na ňu pozor ako oko v hlave. Ale mali spolu obaja jeden veľký zármutok. Nemali detičky, a to ich veľmi zarmucovalo. Dni a roky ich spoločného života len tak leteli a ich mladosť sa im napĺňala.

A čím ďalej spolu žili, tým viacej strácali spoločnú nádej na potomka. Až jedného dňa, keď slnko veľmi pálilo a bolo neznesiteľne horúco, kráľovná si išla po obede ľahnúť, lebo bola veľmi ospanlivá. Len čo si ľahla, prisnil sa jej čudný sen. Akoby v sadoch kráľovskej záhrady vyrástol jeden krásny strom nevídanej krásy s kvetmi. Len jeden jediný kvet nebol rozkvitnutý, bol to púčik a ako keby volal na kráľovnú: poď, odtrhni si ma, ovoňaj ma a do vázičky na stolček pri postieľke tvojej polož ma. Budeš mať zo mňa veľkú radosť. Keď sa prebudila, nepozdával sa jej ten sen ako obyčajný sen a nevedela si poradiť. Išla za kráľom a všetko mu vyrozprávala. On tiež mal z toho veľkú hlavu, že čo to asi môže znamenať.

Tak teda poďme tam a pozrime sa čo sa deje. Tak aj bolo. Išli kráľ a kráľovná do kráľovských záhrad a vskutku tam bol jeden rozkvitnutý strom. Bola to nádhera čo i len naňho pozrieť. Bol plný kvetov a každý kvet mal inú farbu. Len jeden jediný púčik bol na jednom konáriku nerozkvitnutý. Kráľovná podišla k stromu, odtrhla si konárik s púčikom, zhlboka sa nadýchla a privoňala k nemu. Stal sa zázrak zázračný, keď v tom momente kráľovná precitla v ťarchavosti a pocítila prvé pohyby dieťatka. Bola rada, a tak si to overili. Zavolali lekára, a ten ju vyšetril. Potvrdil to. Bola ťarchavá. Kráľ a kráľovná sa veľmi tešili. Kráľovná si púčik dala do pohára na stolík vedľa postele a ľahla si spať. Ráno po prebudení pocítila kráľovná veľké bolesti a to potomok sa už pýtal na svet. Na pravé poludnie sa narodil krásny chlapček. Biele vlásky mal, modré očká, silný

a zdravý bol. Dali mu meno Jerguš. Vyrastal ako z vody. Zo dňa na deň mužnel a silnel a kráľ ho všetkému zaúčal, aby jedného dňa múdry kráľ bol z neho.

Keď dovŕšil osemnásť rokov, kráľ usporiadal veľký ples, aby prišlo čo najviac krásnych dievčín, nech si mladý kráľovič nájde peknú a múdru ženu. Na zámku v kuchyni sa celé dni

a noci varilo a pieklo. Chystali sa na veľkú hostinu. Večer začala hudba hrať a hrala až do bieleho rána. Kráľovič chodil pomedzi vznešené dámy a hľadal, ale nenašiel medzi nimi ani jednu, ktorá by ho niečim zaujala. Až na sklonku polnoci sa zrazu zjavila krásna deva. Spanilá, perlami vyšívané rúcho na sebe mala, obuté strieborné črievičky a vlásky ako zo zlata. Cupitala pomaličky sem a tam a každý, okolo koho prešla onemel a ku slovu sa nedostal , tak s údivom na ňu pozeral. Kráľovič si ju hneď všimol a do tanca vyzval. Tancovali spolu, a o polnoci zmizla bez jediného slovíčka. Všade ju hľadali, kráľovič bol celý bez seba, a tak sa na jeho želanie konal bál aj na druhý deň. Opäť prišla a tancovali spolu a kráľovič sa jej tíško prihováral. Ona jemnučko odpovedala áno, alebo nie. A o polnoci zase zmizla. Tak do tretice si dal princ pozor, a keď s ňou tancoval, polial ju voňavkou, ktorá silno voňala a pes tú vôňu mohol nasledovať. O polnoci hodiny odbili dvanástu a dievčina bez stopy zmizla. Ale duchaplný kráľovič so svojimi psami sledoval vôňu spanilej devy a tá ho zaviedla až do kráľovskej záhrady

a rovno pod strom, z ktorého sa narodil. Medzi kvetmi bol jeden púčik, on si ho odtrhol a zrazu pred ním stála krásna dievčina.

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Perloočka

Deduško samotár

Zázračný púčik