Nelson DeMille

ODVETNÝ ÚDER

Ukážka z elektronickej knihy

Kniha Zlín / 2014

Copyright © 2006 by Nelson DeMille

www.nelsondemille.net

Translation © Marie Čermáková, 2014

ISBN 978-80-7473-239-3 (ePub)

ISBN 978-80-7473-240-9 (mobi)

Pro Boba a Joan Dillinghamovy,

kteří mají tak rozkošné dcery

Obsah

Poznámka autora

I. ČÁST

1. kapitola

2. kapitola

II. ČÁST

3. kapitola

4. kapitola

5. kapitola

III. ČÁST

6. kapitola

IV. ČÁST

7. kapitola

8. kapitola

9. kapitola

10. kapitola

V. ČÁST

11. kapitola

VI. ČÁST

12. kapitola

13. kapitola

14. kapitola

VII. ČÁST

15. kapitola

VIII. ČÁST

16. kapitola

17. kapitola

18. kapitola

IX. ČÁST

19. kapitola

20. kapitola

21. kapitola

22. kapitola

23. kapitola

24. kapitola

25. kapitola

26. kapitola

27. kapitola

28. kapitola

X. ČÁST

29. kapitola

30. kapitola

31. kapitola

32. kapitola

33. kapitola

34. kapitola

35. kapitola

36. kapitola

37. kapitola

38. kapitola

39. kapitola

40. kapitola

41. kapitola

42. kapitola

43. kapitola

44. kapitola

45. kapitola

46. kapitola

47. kapitola

48. kapitola

49. kapitola

50. kapitola

51. kapitola

52. kapitola

Poděkování

Poznámka autora

Když se v románech mísí fakta s fikcí, ne vždy je čtenáři jasné, jak je odlišit. První čtenáři rukopisu knihy Odvetný úder se mě ptali, co je skutečnost a co je výplodem mé fantazie, takže mě napadlo to hned v úvodu na tomto místě upřesnit.

Za prvé – Protiteroristická federální jednotka představená v této knize i v dalších příbězích Johna Coreyho je v podstatě odvozená od skutečné Spojené protiteroristické jednotky, jen s nepatrnými změnami.

Konkrétně v této knize se nachází hodně informací o ELF, což je zkratka něčeho, co naleznete v příběhu. Veškeré informace o ELF jsou přesné, uváděné podle mého nejlepšího vědomí a svědomí.

Pokud jde o tajný vládní plán nazvaný Odvetný úder, vycházím z informací, na něž jsem narazil na různých místech – zejména na internetu – a jež lze interpretovat jako drby, fakta, čiré výmysly, případně od každého trochu. Já osobně věřím, že plán podobný Odvetnému úderu v jisté obměně (a pod jiným názvem) skutečně existuje, a pokud ne, pak by existovat měl.

Pokud jde o další subjekty, o nichž se zmiňuji a na něž se mě lidé ptali – kupříkladu organizace dobrovolníků pátrajících po jaderných zbraních (NEST – Tým pro podporu při jaderném nebezpečí, ozbrojená složka ministerstva energetiky) nebo Vzdušné velitelské stanoviště pro případ celostátní nouzové situace (NEACP – National Emergency Airborne Command Post zvaný hovorově Kneecap) –, ty existují. Pokud to, co čtete, vypadá pravděpodobně, pak to zřejmě pravda bude. Pravda je skutečně podivnější než fikce – a často děsivější.

Naprosto nejčastěji jsem slýchal otázku: „Opravdu existují petardy na plašení medvědů?“ Odpovídám: „Ano, opravdu.“

Tento příběh je zasazen do října roku 2002, tedy přesně rok a jeden měsíc po 11. září 2001, a titulky i články z New York Times, které cituji, jsou skutečné. Podobně je to se zmínkami o bezpečnostních opatřeních americké vlády, případně o jejich neexistenci – alespoň v době, v níž se můj příběh odehrává.

Pár mých čtenářů, kteří pracují v bezpečnostních složkách, se domnívá, že detektiv John Corey má určité problémy s vymezením svých úředních pravomocí a kompetencí. Připouštím, že jsem mu za účelem pobavení čtenáře poskytl značnou volnost. Málokoho by nejspíš bavilo číst si o Johnovi Coreym, který se do puntíku řídí pravidly a všechno dělá přesně podle předpisů.

První čtenáři této knihy mi říkali, že jim Odvetný úder nedal spát ještě dlouho poté, co knihu dočetli. Ano, skutečně jde o děsivý příběh do děsivé doby, ale je to také varování pro celý svět po 11. září 2001.

I. ČÁST

Pátek

New York City

FBI vyšetřuje záležitosti spojené s terorismem bez ohledu na rasu, náboženství, národnost nebo pohlaví.

Terorismus ve Spojených státech,

publikace FBI vydaná v roce 1997

1. kapitola

Jmenuji se John Corey a jsem bývalý detektiv oddělení vražd newyorské policie, raněný při výkonu služby, postavený mimo službu pro tříčtvrteční neschopnost (což je číslo stanovené pouze pro účely výplatní pásky, protože zhruba devadesát osm procent mé maličkosti plně funguje), nyní ve funkci zvláštního agenta najímaného na smlouvu Federální protiteroristickou jednotkou.

Harry Muller, kolega od protějšího stolu ve společné kanceláři, se zeptal: „Slyšels už někdy o klubu Custer Hill?“

„Ne. Proč?“

„O víkendu tam jedu.“

„Dobře se pobav,“ popřál jsem mu.

„Schází se tam parta bohatých pravičáckých magorů, kterým tahle luxusní lovecká chata na severu v horách patří.“

„Hlavně mi nenos žádnou zvěřinu, Harry. Ani mrtvé ptáky.“

Vstal jsem od stolu a přešel k pultu s kávou. Na zdi nad konvicemi visely fotografie osob hledaných ministerstvem spravedlnosti. Většinu na nich tvořili muslimští džentlmeni včetně hajzla číslo jedna Usámy bin Ládina.

Mezi dvacítkou portrétů byl i jistý Libyjec jménem Asad Chálil alias Lev. Nepotřeboval jsem se příliš soustředit, abych si jeho fotku vryl do paměti. Jeho obličej jsem znal stejně dobře jako svůj, přestože jsem se s ním nikdy formálně nesetkal.

K našemu krátkému seznámení s panem Chálilem došlo asi před dvěma lety, kdy jsem ho sledoval, jenže nakonec se ukázalo, že tomu bylo naopak. On sledoval mě. Utekl a já jsem z toho vyšel se škrábnutím. Jak by patrně prohlásili Arabové: „Je předurčeno, abychom se znovu setkali a rozhodli o svých osudech.“ Těším se na to.

Nalil jsem si poslední zbytky kávy do polystyrénového kelímku a prolétl čerstvé New York Times, které ležely na pultu s konvicemi. Titulky v pátek 11. října 2002 hlásaly: KONGRES ZPLNOMOCNIL BUSHE K POUŽITÍ SÍLY PROTI IRÁKU.

A v podtitulku stálo: Bílý dům informoval, že USA mají plán na okupaci Iráku.

Ukázalo se, že válka je předem hotová věc, a vítězství jakbysmet. Z toho důvodu byl dobrý nápad mít okupační plán připravený předem. Vrtalo mi hlavou, jestli o tom vůbec ví někdo v Iráku.

Odnesl jsem si kávu ke svému stolu, zapnul jsem počítač a pročítal naše interní oběžníky. Už se z nás stala firma, která většinou nepoužívá papír, ale mně se – upřímně řečeno – po parafovaných oběžnících stýská. Měl jsem nutkání podškrábnout se fixem na obrazovku, ale smířil jsem se s elektronickým ekvivalentem téhož. Kdybych tuto organizaci vedl já, všechny oběžníky by se psaly na dětské kreslicí tabulky s magnetickým prachem a dvěma kolečky ovládajícími jehlu, které se smáznou, když se jimi zatřese.

Pohlédl jsem na hodinky. Bylo půl páté a mí kolegové v „šestadvacítce“ – šestadvacátém patře na adrese Federal Plaza číslo dvacet šest – se rychle vytráceli. Měl bych asi vysvětlit, že mí kolegové jsou podobně jako já členové Federální protiteroristické jednotky, která je sice federální, ale my rozhodně žádní přiblblí federálové nejsme – přeberte si to sami.

Žijeme ve světě po jedenáctém září, takže víkendy jsou pro každého z nás v zásadě jen dva další pracovní dny. Ve skutečnosti se uctívaná tradice takzvaného „federálního pátku“ – což znamená, že se to brzy zapíchne – příliš nezměnila, a naši pevnost tudíž o víkendech a svátcích střeží bývalí policisté, kteří nastoupili do protiteroristické jednotky a jsou na takovouhle pracovní dobu zvyklí.

Harry Muller se mě zeptal: „Co budeš dělat o víkendu?“

Díky svátku zvanému Kolumbův den, který se slaví druhé říjnové pondělí, nám totiž začínal třídenní víkend. Jenže při svém štěstí jsem vyfásl v pondělí službu, a tak jsem odpověděl: „Chtěl jsem sice pochodovat ve slavnostním průvodu, ale v pondělí makám.“

„Jo? Fakticky jsi chtěl pochodovat?“

„Ne, ale v tomto duchu jsem si posteskl kapitánovi Paresimu.“ Usmál jsem se. „Řekl jsem mu, že moje matka je Italka a že chci v průvodu tlačit její kolečkové křeslo.“

Harry se rozchechtal. „A sežral ti to?“

„Ne. Ale nabídl se, že mi pomůže tlačit křeslo.“

„Myslel jsem, že tví rodiče bydlí na Floridě.“

„Taky že jo.“

„A že tvá matka je Irka.“

„To víš, že je. Teď musím najít pro Paresiho nějakou italskou matku, aby ji mohl tlačit po Columbus Avenue.“

Harry se znovu rozchechtal a vrátil se k počítači.

Harry Muller dělal – jako většina bývalých policistů u nás v oddělení pro Střední východ – dohled a sledování neboli „sledky“ osob spadajících do sféry zájmu protiteroristické jednotky, což je politicky korektní charakteristika muslimské komunity. Já osobně jsem ale většinou vyslýchal a najímal informátory.

Vysoké procento mých informátorů jsou naprostí lháři a fantastové, kteří baží buď po penězích, nebo po občanství – anebo chtějí někoho v té své uzavřené sešněrované komunitě vytočit. Tu a tam jsem se s nimi dobral ke konkrétní akci, ale v takovém případě jsem se musel o dotyčného podělit s FBI.

Naše jednotka se skládá většinou z agentů FBI, detektivů newyorského policejního sboru plus detektivů ve výslužbě, jako jsem já. Krom toho máme lidi přidělené z jiných federálních složek, kupříkladu z imigračního a celního útvaru, ze státních a předměstských policejních útvarů, přístavní policie a tak dále a tak dále – je jich příliš mnoho, než abych je dokázal zpaměti všechny vyjmenovat.

V naší skupině máme i kolegy, kteří jsou jako duchové, ve skutečnosti neexistují, ale pokud přece ano, pak se jim říká CIA.

Zkontroloval jsem si e-maily a našel tři zprávy. První od mého nadřízeného, Toma Walshe, zvláštního agenta pověřeného velením, který povýšil na šéfa protiteroristické jednotky, když můj původní šéf Jack Koenig zahynul při zřícení Dvojčat. V e-mailu stálo: DŮVĚRNÉ – PŘIPOMÍNÁM! – V PŘÍPRAVĚ NA MOŽNÉ NEPŘÁTELSKÉ AKCE S IRÁKEM MUSÍME VĚNOVAT ZVLÁŠTNÍ POZORNOST RODILÝM IRÁNCŮM ŽIJÍCÍM V CONTUSA.

„CONTUSA“ v překladu znamenalo „kontinentální Spojené státy“. „Nepřátelské akce“ znamenalo „válka“. A zbytek znamenal: „Najděte Iráčana, kterého můžeme spojit s teroristickou hrozbou proti USA, abychom usnadnili život lidem ve Washingtonu, než rozbombardujou celý Bagdád, až se z toho ti Arabáši poserou.“

Text ještě pokračoval: PRIMÁRNÍ HROZBA A DŮRAZ ZŮSTÁVÁ NA UBL S NOVÝM DŮRAZEM NA PROPOJENÍ UBL/SADDÁM. BRÍFINK NA TOTO TÉMA PŘÍŠTÍ TÝDEN, WALSH

Pro nezasvěcence podotýkám, že „UBL“ je „Usáma bin Ládin“, ale správně by to mělo být „OBL“, jenže už od začátku začal kdosi přepisovat jeho arabskou formu jména do latinky jako „Usáma“, což je také přípustné. V amerických médiích se obvykle pro toho hajzla používá přepis „Osama“, nicméně zpravodajské služby ho stále označují zkratkou „UBL“ – a je to pořád tentýž zmetek.

Další e-mail byl od mého druhého šéfa, výše zmiňovaného Vince Paresiho, policejního kapitána přiřazeného k protiteroristické jednotce za účelem dohledu na problematické poldy, kteří někdy se svými kamarády z FBI nehráli rovnou hru. Mezi ně jsem se klidně mohl počítat i já. Kapitán Paresi nahradil kapitána Davida Steina, který – stejně jako Jack Koenig – byl před rokem zabit, nebo přesněji řečeno zavražděn, ve Dvojčatech.

David Stein byl skvělý chlap a každý den se mi po něm stýská. Jack Koenig byl přes všechny své chyby a všechny naše vzájemné problémy pravý profesionál, tvrdý, ale spravedlivý šéf a vlastenec. Jeho tělo nebylo nikdy nalezeno. Ani tělo Davida Steina.

Další ostatky, které nebyly nikdy nalezeny podobně jako dva tisíce jiných, byly ostatky Teda Nashe, agenta CIA, neskutečného kreténa a arcinepřítele mé maličkosti.

Mrzí mě, že nedokážu vymyslet nic hezkého, co bych o tomto idiotovi mohl říct, ale jediné, co mě napadá, je „zaplaťpánbůh, že je po něm“.

Nash měl navíc nepříjemný zvyk vstávat z mrtvých – tedy přinejmenším jednou už to udělal, takže dokud někdo pozitivně neidentifikuje jeho tělo, nebudu otvírat šampaňské.

E-mail kapitána Paresiho určený všem zaměstnancům protiteroristické jednotky z řad policie zněl následovně: JE TŘEBA ZVÝŠIT DOHLED NAD IRÁČANY. NAJDĚTE TY, KTEŘÍ NÁM BYLI V MINULOSTI NÁPOMOCNI, A PŘIVEĎTE NA VÝSLECHY TY, KTEŘÍ JSOU NA SEZNAMECH SLEDOVANÝCH. ZVLÁŠTNÍ POZORNOST MUSÍTE VĚNOVAT TĚM IRÁČANŮM, KTEŘÍ SE SDRUŽUJÍ S DALŠÍMI ISLÁMSKÝMI NÁRODNOSTMI, NAPŘ. SAÚDCI, AFGHÁNCI, LIBYJCI ATD. PŘISTOUPÍ SE I KE SLEDOVÁNÍ MEŠIT. INFORMAČNÍ BRÍFINK PŘÍŠTÍ TÝDEN. PARESI, KAP. POLICIE

Měl jsem dojem, jako by to psali podle stejného mustru.

Těžko uvěřit – ale nebylo to tak dávno –, že byly časy, kdy jsme se snažili vymyslet, co máme každý den vlastně dělat, a oběžníky byly mnohem pečlivěji formulované, aby to nevypadalo, že snad islámskými teroristy opovrhujeme nebo je nedejbůh jakýmkoli způsobem znepokojujeme. To se změnilo opravdu rychle.

Třetí e-mail byl od mé ženy, která se jmenuje Kate Mayfieldová – a před chvílí jsem ji viděl u jejího pracovního stolu na opačné straně velké přepážky oddělující v šestadvacátém patře policii od FBI. Moje manželka je velmi krásná, ale i kdyby krásou neoplývala, stejně bych ji miloval. Jenže vlastně kdyby nebyla hezká, vůbec bych si jí nevšiml, takže je to diskutabilní.

Psala mi: ZABALME TO DŘÍV, POJĎME DOMŮ, POMILUJEME SE, K VEČEŘI TI UDĚLÁM CHILLI A PÁRKY V ROHLÍKU A NAMÍCHÁM TI PITÍ A TY SE BUDEŠ DÍVAT NA TELEVIZI JEN VE SPODKÁCH.

Vlastně to tak úplně přesně nebylo. Stálo tam: UDĚLEJME SI ROMANTICKÝ VÍKEND S OCHUTNÁVKOU VÍNA NA NORTH FORKU. ZAMLUVÍM PENZION SE SNÍDANÍ. PUSU KATE

Proč bych měl ksakru ochutnávat víno? Vždyť chutná pořád stejně. A penziony se snídaní mi lezou krkem – načančané barabizny s koupelnami z devatenáctého století a postel vždycky vrže. A ráno člověk musí snídat s ostatními hosty, což jsou obvykle aktivní debílci z Upper West Side, kteří si chtějí povídat o něčem, co se dočetli v příloze Timesů zvané Umění a volný čas. Kdykoli zaslechnu slovo „umění“, sahám po koltu.

Hned jsem napsal odpověď: TO ZNÍ SKVĚLE. JSI ZLATO, ŽE NA TYHLE VĚCI MYSLÍŠ. PUSU JOHN

Podobně jako většina mužů bych se radši díval do hlavně samopalu, než abych vytočil manželku.

Kate Mayfieldová je právnička a k tomu profesionální agent FBI a patří do mého týmu, který se skládá z dalšího policisty a ještě jednoho agenta FBI. Občas se k nám podle potřeby přidá někdo další z jiné bezpečnostní složky – z Imigračního a celního útvaru nebo CIA. Naším posledním doplňkem do týmu z řad CIA byl výše zmíněný Ted Nash. Choval jsem vůči němu silné podezření, že měl jakýsi románek s mou (tehdy budoucí) ženou. Což nebylo příčinou toho, že jsem ho neměl rád – pro tohle jsem ho nenáviděl. Neměl jsem ho rád z osobních důvodů.

Všiml jsem si, že Harry Muller si dělá pořádek na stole a dává pod zámek citlivé materiály, aby lidé provádějící úklid – muslimové i nemuslimové – nemohli nic z toho okopírovat nebo odfaxovat do Království spojených pískovišť. Prohodil jsem: „Do zavíračky máš ještě jednadvacet minut.“

Vzhlédl a odpověděl: „Musím si jít vyzvednout nějaké technické vybavení.“

„Proč?“

„Vždyť jsem ti to povídal. Budu dělat sledku v horách na severu. V tom klubu Custer Hill.“

„Myslel jsem, že tě tam pozvali jako hosta.“

„Ne, já jsem nezvaný host.“

„Kdes chytil takový kšeft?“

„Nevím. Mám se ptát? Přiklepli mi ho asi proto, že vlastním obytné auto, pevné nepromokavé boty a čepici s klapkama na uši. Tudíž mám nejvyšší možnou kvalifikaci.“

„Jasně.“ Harry Muller je – jak jsem už říkal – stejně jako já bývalý policajt, který po dvaceti letech ve službě odešel do důchodu, posledních deset strávil v kriminálním zpravodajství a teď ho najali federálové, aby dělal sledovačky a dohled, protože jedině tak mohly naše bílé límečky – tak jsme říkali agentům FBI – provozovat svou duševní práci.

Podivil jsem se: „Prosím tě, co to má být za pravicově-extrémistický kšeft? Myslel jsem, že pracuješ pro nás.“ Těmi „námi“ jsem myslel oddělení pro Střední východ, které momentálně tvořilo zhruba devadesát procent celé protiteroristické jednotky.

Harry pokrčil rameny. „Nevím. Neptám se. Mám za úkol jenom pořídit nějaké fotky, ne s nima jít do kostela.“

„Četls maily od Walshe a Paresiho?“

„Jo.“

„Myslíš, že rukujeme do války?“

„Noo… Počkej, nech mě přemýšlet.“

„Má tahle pravičácká skupinka nějaké napojení na Irák nebo UBL?“

„Nevím.“ Harry pohlédl na hodinky. „Musím skočit na technické, než mi zavřou.“

„Máš čas,“ uklidnil jsem ho. „Jdeš na to sám?“

„Jo. To není problém. Je to neinvazivní sledka.“ Podíval se mi do očí: „Mezi námi děvčaty, Walsh tvrdí, že jde jenom o papírování, aby se spravedlnosti učinilo zadost. Chápeš? Prostě abychom rasisticky nesledovali jenom Arabáše. Máme i naše domácí rizikové skupiny – třeba neonacisty, ozbrojené milice, survivalisty a tak. Před sdělovacíma prostředkama a Kongresem vypadá dobře, když to někdy vyplave na povrch. No ne? Už jsme to párkrát dělali i před jedenáctým zářím. Pamatuješ?“

„Jo.“

„Musím jít. Asi se uvidíme v pondělí. Musím hned ráno o všem zpravit Walshe.“

„On v pondělí dělá?“

„No, nepozval mě zrovna k sobě domů na pivo, tak hádám, že bude tady.“

„Jasnačka. Nashle v pondělí.“

Harry odešel.

To, co říkal Harry o papírování a spravedlnosti, nedávalo valný smysl, protože na takový typ operací jsme měli oddělení pro domácí terorismus. A čmuchání kolem pravičáků, co mají klub na severu v horách, bylo trošičku podivné. Stejně podivné jako to, že Tom Walsh přijde v den Kolumbova svátku do práce, aby vyslechl Harryho zprávu o rutinním úkolu.

Jsem strašně zvědavý – proto jsem také skvělý detektiv –, a tak jsem se posadil k samostatnému počítači stojícímu odděleně mimo přidělené pracovní stoly, který byl připojený na internet, a zadal jsem do vyhledávače „klub Custer Hill“.

Z Googlu mi nic nevypadlo, tak jsem zkusil jen „Custer Hill“. Okamžitě na mě vyskočilo přes 400 000 odkazů a směsice na první stránce – golfová hřiště, restaurace a několik historických odkazů ze Severní Dakoty, které měly co do činění s problémem generála George Armstronga Custera v bitvě u Little Bighornu – naznačovala, že nic z toho nebude relevantní. Nicméně jsem i tak strávil deset minut prohlížením toho, co mi Google nabízel, ale ve spojení se státem New York jsem nenašel nic.

Vrátil jsem se ke svému stolu, kde jsem mohl na počítači použít pracovní heslo, abych měl přístup k interním materiálům v naší počítačové databázi, která byla jakousi verzí Googlu pro potřeby FBI.

Klub Custer Hill jsem našel, ale zjevně jsem neměl mít šanci dostat se s ním pracovně do styku, protože pod nadpisem byly jen řádky křížků. Člověk obvykle něco vymáčkne dokonce i ze složek s omezenou přístupností – třeba datum, kdy byl svazek otevřený nebo kdo se k němu snažil získat přístup nebo alespoň klasifikační stupeň pro danou složku. Tato složka však byla zcela proškrtaná.

Nepodařilo se mi tedy nic víc než na sebe upozornit blbečky z odboru bezpečnosti IT, že jsem čmuchal kolem složky s omezenou přístupností, která nemá nic společného s tím, na čem zrovna pracuju, což jsou Iráčani. Abych těm debilům slídilskejm trochu zamotal hlavu, naťukal jsem do vyhledávače „zbraně hromadného ničení iráckého velbloudího klubu“.

Žádné odkazy.

Vypnul jsem tedy počítač, zamkl stůl, popadl kabát a přešel za Kate na druhou stranu obří kanceláře.

S Kate Mayfieldovou jsme se seznámili v práci, když jsme oba dělali na případu výše zmiňovaného Asada Chálila, hnusného malého zmrda, který přijel do Ameriky, aby zabil hromadu lidí. Což taky udělal, pak se pokusil zabít Kate a mě a následně utekl. Jeho případ nepatří k mým lepším, ale svedl nás s Kate dohromady, takže až ho příště uvidím, pěkně mu poděkuju a pak mu vpálím kulku do těla a budu sledovat, jak hezky pomalu umírá.

Zeptal jsem se Kate: „Můžu tě pozvat na skleničku?“

Vzhlédla a usmála se. „To by bylo milé.“ Nicméně se vrátila k práci na počítači.

Paní Mayfieldová je dívenka z amerického Středozápadu, kterou přeřadili do New Yorku z Washingtonu a původně byla kvůli té změně nešťastná, ale teď je neskonale šťastná, že bydlí v největším městě na zeměkouli s nejbáječnějším chlapem v celém vesmíru. Položil jsem jí záludný dotaz: „Proč odjíždíme na víkend pryč?“

„Protože mi to tady leze krkem.“

To se ve velkých městech stává. Změnil jsem téma: „Na čem pracuješ?“

„Snažím se najít nějaký penzion se snídaní na North Forku.“

„Všechny jsou na ten sváteční víkend asi plné a nezapomeň, že já v pondělí musím do práce.“

„Jak bych mohla zapomenout? Stěžuješ si na to celý týden.“

„Já si nikdy nestěžuju.“

Z nějakého důvodu považovala mou poslední poznámku za směšnou.

Prohlížel jsem si Katin obličej ozářený světlem monitoru. Byla stejně krásná jako v den, kdy jsem se s ní před téměř třemi lety seznámil. Ženy, s nimiž žiju, obvykle stárnou rychle. Má první manželka Robin prohlásila, že naše roční manželství jí připadalo jako deset let. Mávl jsem na Kate: „Počkám na tebe v restauraci Ecco.“

„Nenech se sbalit.“

Prošel jsem slepičárnou skleněných buněk, která už teď byla poloprázdná, a vyšel jsem do chodby k výtahu, u něhož se srocovali kolegové.

Prohodil jsem pár slov s několika lidmi, pak jsem si všiml Harryho a zamířil k němu. Nesl velký stříbrný kufřík, v němž byly dle mého předpokladu fotoaparáty, kamery a objektivy. Nabídl jsem mu: „Pojď na panáka.“

„Promiň, ale musím co nejrychleji vyrazit.“

„Ty jedeš už dnes?“

„Jo. Potřebuju se tam dostat brzo po ránu. Bude tam nějaká akce a mám vyfotit značky aut a lidi, co přijedou.“

„To mi připadá jako sledování davu, co jsme dělávali na svatbách a pohřbech.“

„Jo. Stejná blbost.“

Narvali jsme se do výtahu a sjeli dolů.

Harry se zeptal: „Kde je Kate?“

„Už jde.“ Harry byl rozvedený, ale chodil s jednou holkou, tak jsem se na oplátku zeptal: „Jak to jde s Lori?“

„Je skvělá.“

„Jo, na té fotce na internetové seznamce vypadala moc hezky.“

Rozesmál se. „Ty mizero!“

„Kam máš namířeno? Kde to vůbec je, ten srub?“

„Jakej srub…? Jo tak! Je to kousek od Saranac Lake.“

Vyšli jsme ven na Broadway. Byl chladný podzimní den a na ulicích panoval typický shon, jehož atmosféru dobře vystihovalo heslo „díky bohu, že je pátek“.

Rozloučili jsme se a já zamířil pěšky směrem na jih.

Lower Manhattan je vlastně změť natěsnaných mrakodrapů a mezi nimi úzké uličky, které propouštějí minimum slunečního světla a maximum stresu.

Do této čtvrti patří Lower East Side, kde jsem se narodil a vyrostl, pak Čínská čtvrť, Malá Itálie, Tribeca a Soho. Hlavní průmyslová odvětví jsou zde diametrálně odlišná – Wall Street představuje obchod a finance, Federal Plaza zase vládní záležitosti, jsou tam federální, státní a městské soudy, radnice a vězení; pak je zde i Police Plaza, kde sídlí policie, a tak dále. Nutným doplňkem všeho výše uvedeného jsou advokátní kanceláře – z nichž jedna zaměstnává i mou bývalou manželku, obhájkyni, která zastupuje jen tu nejlepší klasu z řad kriminálníků. To byl jeden z důvodů našeho rozvodu. Druhým bylo to, že vaření a sex pro ni byly dvě španělské vesnice.

Vysoko nahoře zela ohromná díra, volná obloha jako záplata po Dvojčatech. Pro většinu Američanů a dokonce i pro většinu Newyorčanů je absence věží Světového obchodního centra pouze mezerou v siluetě města. Pokud však bydlíte v centru a ty obry jste vídali denně, tak vás jejich nepřítomnost překvapí pokaždé, když vyjdete na ulici.

Cestou k baru jsem přemýšlel o svém rozhovoru s Harrym Mullerem.

Na jednu stranu nebylo na jeho víkendovém pracovním úkolu naprosto nic neobvyklého ani pozoruhodného. Na druhou stranu mi to zkrátka nesedělo. Vždyť jsme se nacházeli na samém prahu války s Irákem, vedli válku v Afghánistánu, hrozili se dalšího teroristického útoku islamistů a na pozadí toho všeho si Harryho vyšlou do hor, aby špehoval účastníky nějakého pravičáckého mítinku, který v dané chvíli ohrožuje naši národní bezpečnost minimálně, spíše nulově.

A navrch ty divné kecy Toma Walshe, které s Harrym vedl o papírování a dobrém obrázku naší „firmy“ v očích Kongresu nebo médií, pokud by se někdo z nich chtěl dozvědět, jestli je protiteroristická jednotka v patách domácím teroristům. Takový přístup by snad mohl dávat smysl před pár lety, ale v období po jedenáctém září byli neonacisté, militantní skupiny a celá tahleta smečka odsunuti do pozadí – a vlastně nadšení z toho, že na nás někdo zaútočil a že se Amerika pěkně vybarvuje, zabíjí zloduchy a zavírá lidi do vězení a tak. A navíc mi v hlavě leželo to předávání hlášení ve zvláštním termínu o svátečním pondělku.

No nic, neměl bych to moc nafukovat, jakkoli to bylo trošičku divné. V zásadě mi do toho nic není a pokaždé, když kladu příliš mnoho otázek o záležitostech, které mi připadají podivné, dostanu se na Federal Plaza v čísle dvacet šest do potíží. Jak říkávala moje maminka: „Johne, Průšvih je tvý druhý jméno…“ A já jsem jí věřil, dokud jsem nespatřil svůj rodný list, na němž jako druhé křestní jméno stálo Aloysius. Nicméně si ho na Průšvih klidně kdykoli změním.

Koniec ukážky

Table of Contents

Poznámka autora

I. ČÁST

1. kapitola

II. ČÁST

III. ČÁST

IV. ČÁST

V. ČÁST

VI. ČÁST

VII. ČÁST

VIII. ČÁST

IX. ČÁST

X. ČÁST