Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © 2011 by Anna Patricio

Translation copyright © Jan Mrlík 2013

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu Asenath, vydaného v roce 2011 nakladatelstvím Imajin Boooks

přeložil Jan Mrlík

Redakční úprava Draha Smutná

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2014

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-591-2 (ePub)

ISBN 978-80-7466-592-9 (mobi)

Mým rodičům,

kteří mi dopřáli dobrodružnou cestu po Blízkém východě, brávali mě s sebou na večeře a obědy, modlili se za mě a neustále věřili, že jsem opravdu spisovatelka, i ve chvílích, kdy jsem o tom já sama velmi pochybovala.

PODĚKOVÁNÍ

Velký dík patří…

… mé rodině za neustálou podporu.

… mému příteli a mentorovi Alfredu D. Byrdovi, který přečetl tři pracovní verze mé knihy, obětoval čas tomu, aby je podrobil důkladné kritice, sdílel mé představy o historii, rozesmával mě ve chvílích smutku a povzbuzoval mě, abych se i dál snažila knihu vydat, přestože to s ní vypadalo bledě. Tvoje pomoc byla neocenitelná a nikdy nepřestanu žasnout nad tvými obrovskými vědomostmi.

… Cheryl Tardifové a lidem v Imajin Books, že mi dovolili knížku revidovat a znovu ji odevzdat, postarali se o krásnou grafickou úpravu obálky, pracovali se mnou na vylepšení příběhu a umožnili mi uskutečnit můj spisovatelský sen.

… Dianě Wallis Taylorové, spisovatelce fiktivních biblických příběhů, která byla tak laskavá, že si nejen přečetla rukopis, ale ještě mi navrhla, jak ho vylepšit.

… a za duchovní podporu si mou vděčnost zaslouží: Min Choi, John a Maria Abramovi, Pamela Whileyová, Anne Steeleová, Judy Clendinningová, teta Alice Chaiová, teta Hayley Chingová, teta Linda Bubodová, a mí přátelé „novicové“ (díky Alethee Lebedevasové, která na to slovo přišla), ale i ti ostatní, zejména Jason Bolster (který mě oslovil „Asenat“, což je pro mě největší možný kompliment), John Mahoney, Stephen Cowell, Connie Tzouvelekasová, Kevin Vun, Prue Traill (která mi vymyslela přezdívku „Anna Banana“) a Jordan Petit, který nečekaně rozhlásil, že píšu knížku, a všem ostatním za květiny, blahopřání a lahůdky, které jste mi darovali toho posledního dne, kdy jsem byla v zaměstnání.

Vám všem upřímné díky.

Farao… ho oženil s Asenat, dcerou Putifery, kněze z Heliopole…

Ještě než přišla léta hladu, narodili se Josefovi dva synové.

Porodila mu je Asenat, dcera Putifery, kněze z Heliopole.

Genesis 41:45–50

KAPITOLA PRVNÍ

EGYPT ROKU 1554 PŘ. KR.

Právě skončily nilské záplavy a rozlitá voda za sebou zanechala mokré, černé a výživné bahno. Děti z vesnice na břehu řeky, a já mezi nimi, dováděly v chladném, lepkavém blátě. Pradávná řeka vytáčela v dálce velký oblouk a její tok se tam leskl tisíci drobných tančících světelných bodů, jimiž se od hladiny odrážela záře velké bárky slunečního boha. Vanul mírný vítr a listy palem rostoucích v naší vesnici tiše šelestily.

„Kiyo!“

Než jsem se stačila ohlédnout, zasáhla mě prudce do břicha blátěná koule.

„Za to se ti pomstím, Menahu.“ Shýbla jsem se, abych do dlaní nabrala bláto, a v té chvíli mi druhá blátivá střela dopadla na záda. Můj nejlepší kamarád byl opravdu rychlý.

Uhnětla jsem z bahna kouli a chystala se rozpřáhnout, ale Menah se náhle rozběhl a prudce do mě narazil.

„Teď zakusíš lechtací mučení!“ zvolal rádoby strašlivým hlasem.

„Ne, Menahu. Prosím, nedělej to!“ Ale to už jsem se neovladatelně chechtala.

„Menahu! Kiyo!“ ozvalo se z břehu a my museli naše přátelské zápasení přerušit.

Přicházely naše matky.

„Hned polezte ven,“ volala moje maminka. „Je čas chystat se k oslavám Hapiho svátku.“

Brodili jsme se s Menahem k nim, od hlavy k patě obalení blátem.

Maminka jen zavrtěla hlavou a rozesmála se: „Vy ale vypadáte.“

Odvedla mě k naší chatě.

„Co se bude dnes večer dít, mami?“ zeptala jsem se. „Myslím potom, až se pomodlíme k Hapimu? Budou nějaké hry?“

Mamince ve snědé tváři zajiskřily modré oči. „Nevím, proč by neměly být.“

„A spousta dobrot?“

„Všechno, nač si pomyslíš.“

„A mohla bych si dnes vzít lotosový náhrdelník?“

Před lety, když jsem ještě byla hodně malá, mi maminka dala krásný květ lotosu vyřezaný z lapisu, zavěšený na kousku obyčejného hrubého provázku. Řekla mi, že ten přívěsek patří její rodině už po několik pokolení a že její prababička ho prý dostala od samotného Hapiho.

Načechrala mi rukou vlasy. „Jistě. Dnes je přece významný den.“

Vešli jsme do chaty se stěnami zpevněnými blátem, kde jsem žila od narození. Otec zrovna spravoval jednu ze svých rybářských sítí. Když jsem vstoupila dovnitř, předstíral, že se mě lekl.

„Ha, přišlo k nám nějaké blátivé strašidlo!“

Rozesmála jsem se. „To jsem přece já, tati.“

Naklonil se ke mně a mhouřil oči, jako by chtěl lépe vidět, a pořád všechno legračně přeháněl. „Že bys to byla ty? To se musím pořádně podívat. No ano, je to přece jen moje malá Kiya.“

Rychle vstal, popadl mě a zatočil se kolem dokola, až jsem nadšením pištěla. Vůbec mu nevadilo, že si zašpinil ruce od bahna.

„Přestaň, Nakhti,“ napomínala ho maminka. „Musím ji přichystat.“

„Jistě.“ Otec mě postavil na podlahu. Lehce mě plácl přes zadek, aby mě popohnal k mamince.

„Dnes si vezmu ten lotosový přívěsek, tati.“

Usmál se. „Určitě ti to bude moc slušet.“

Později odpoledne se po cestě z nedalekého města k naší vesnici blížili čtyři kněží. Na ramenou měli položené tyče, na nichž nesli sochu našeho božského patrona stojící v polštáři z leknínů. Od zlaté sochy se odrážely sluneční paprsky, až celá zářila. Za sochou se ubíral malý zástup tančících kněžek. Každá potřásala sistrem, a jak vířily v tanci, bílé sukně se jim nadouvaly jako obláčky.

Lidé ze vsi se shromáždili před prvními chatami a očekávali příchod boha. Když se objevil, padli jsme na kolena a pokládali čela na písčitou půdu.

„Přeslavný Hapi!“ zanotoval otec. „Znovu ti děkujeme za rozlití nilské vody, která přináší život. Děkujeme, že vyživuješ naši zemi i náš lid. Modlíme se, aby tvé posvátné džbány nikdy nevyschly. Děkujeme ti, velký bože Nilu.“

Srdce se mi dmulo pýchou. Tatínek byl nejlepším rybářem v celé vesnici. I když už byl docela starý, o mnoho let starší než maminka, byl tak silný a obratný, že se mu nemohli rovnat ani mnohem mladší muži. Všichni ho proto považovali za vyvolence říčního boha.

„Velebíme tě, Hapi,“ odpovídala jsem spolu s ostatními lidmi ze vsi.

Když se socha boha vzdálila, vstali jsme a posbírali amulety a květiny, které jako obětiny hodíme do řeky. Slunce zapadalo a na zvlněné hladině Nilu se ohnivě odrážela čistá rudooranžová obloha. Už z dálky jsme slyšeli trylkování ptáků a křik opic žijících kolem řeky.

Dospěli jsme na břeh. Po záplavách byl stále ještě měkký a blátivý. Házeli jsme své dary na hladinu a tatínek po celou dobu vyvolával oslavné modlitby. Potom jsme se vrátili do vesnice v očekávání toho, nač jsme se my, děti, těšily nejvíc – budou hry!

Laskavá, úctyhodná vdova Mekten, které všichni říkali vesnická matka, zahájila hru zvanou „tanec soch“. Hrála na rákosové píšťaly a my jsme na její melodii tančili, dokud náhle a bez varování neztichla. Jakmile hudba přestala, museli jsme ztuhnout na místě. Ti, kteří tančili dál, ze hry vypadli.

Měli jsme s kamarády tu hru velmi rádi, takže Mekten musela hrát několikrát dokola. Já bohužel vždycky prohrála, protože jsem pokaždé propadla kouzlu tance. Ale i tak mě vesnická matka odměnila malou káčou, což byla cena pro nejlepšího tanečníka.

Tančila jsem ten večer tolik, že když jsme se posadili k hostině, sotva jsem udržela oči otevřené. Tatínek mě zvedl a odnesl do naší chaty. Byla jsem moc unavená, takže jsem se ani nebránila. Jakmile mě položil, propadla jsem se do hlubokého spánku.

Té noci se mi zdálo, že se plavím po Nilu na velké bárce se vzdutými plachtami. Byl krásný den, bílozlaté egyptské slunce zářilo na čistém modrém nebi a nad hlavou mi přelétala hejna ibisů a volavek. Na palubě mi dělala společnost skupinka poloochočených opiček, zrovna takových, jaké se zdržují kolem naší chaty, a bavily mě svými legračními kousky.

Najednou však obloha potemněla a do bárky začaly narážet nebezpečné vlny. Opice skákaly sem a tam a rozčileně vřískaly. Pevně jsem se chytila zábradlí.

Zaduněl hrom. Těžké vlny pokryté bílou pěnou hrozily převrátit loď. Bárka se naklonila v nebezpečném úhlu a já začala křičet.

* * *

Probudila jsem se a přitiskla si ruku na srdce, které mi prudce bušilo. Už jsem se chystala s úlevou vydechnout, když vtom jsem podruhé zaslechla hromobití, stejné jako ve snu. Posadila jsem se a strachem se mi znovu sevřely útroby. Zdálo se, že hluk se ozývá z prostoru před naší chatou.

Burácení utichlo.

Ozval se nějaký cizí hlas, jenž cosi křičel v jazyku, kterému jsem nerozuměla.

Vedle mě se objevil tatínek. Klekl si ke mně a v matném světle jsem viděla jenom obrys jeho kostnatého těla.

„Tati, co je to za rámus?“

Přivinul mě k sobě, ale než stačil cokoli říct, ozval se křik, z něhož mrazilo. Odpověděl mu podobný pokřik dalších lidí. A hned potom se rozezněla ohlušující, děsivá kakofonie – ječení, řev a další výkřiky v té cizí řeči.

Otec mě k sobě přitiskl ještě pevněji. „Honem, Kiyo. Musíme tě schovat.“

Vtom se rozletěly dveře naší chaty.

V nich se tyčili dva obrovští, děsivě vyhlížející bojovníci, mohutní jako velké stromy. Tváře měli pomalované silnou vrstvou jasných, křiklavých barev. Na sobě měli bederní roušky ze zvířecích kožešin a podivné zahrocené čepice, které ještě zvýrazňovaly jejich neobyčejnou tělesnou výšku. V rukou svírali hrozivě se lesknoucí oštěpy.

Maminka vyjekla.

Jeden z válečníků cosi zakřičel a mávl směrem k nám. Druhý se vrhl dopředu a vyrval mě z otcovy náruče.

„Tatííí!“

Obludný válečník mě vynesl z chaty.

Kopala jsem a mlátila rukama. „Tatííí!“

„Kiyo!“ volal otec a vyběhl za mnou.

Přestože byl silný a mrštný, neměl proti těm dvěma obrům žádnou šanci. Utíkali se mnou pryč dlouhými skoky a za chviličku už jsem otce neviděla.

„Tati!“ Kroutila jsem se ve snaze vymanit se z železného bojovníkova sevření. „Tati!“

Ucítila jsem, jak mě něco udeřilo do zátylku, a svět kolem mě zčernal.

Do tváře mi šplíchala studená voda. Když jsem otevřela oči, dívala jsem se do velké zmalované tváře mého únosce.

„Vstaň,“ zavrčel. Dech mu páchl hůř než shnilá ryba.

Vyškrábala jsem se na nohy. Pořád jsem byla jako omámená, ale neodvážila jsem se neposlechnout.

Válečník mě popadl za ruku a odváděl kamsi černočernou tmou. Byla jsem přesvědčená, že mě chce zabít. Strachy se mi úžil dech, skoro jsem nedýchala.

Odvedl mě na paseku, kde zářilo několik světel. Zdálo se, že jsme někde uprostřed hluboké džungle. Plápolal tam táborový oheň, u něhož hodovali a bavili se další mohutní bojovníci.

Nesmírně se mi ulevilo, když jsem si všimla, že na okraji mýtiny se k sobě krčí houf mých sousedů z vesnice. Byl mezi nimi i Menah.

Usmála jsem se. „Menahu!“

Válečník mě tvrdě uhodil do tváře. „Ty nebudeš mluvit. Jestli uděláš znova, zabijeme tě.“

Zachvěla jsem se, ale už jsem se nebála tolik jako dřív, protože jsem věděla, že tu nejsem sama.

Válečník mě dovedl až k našim vesničanům a strčil mě k nim.

„Zůstaneš s nimi. Žádné mluvení, žádný pokus utéct.“ Zamračil se na nás a pak odešel za ostatními k ohni.

Menah mě vzal za ruku.

„Kde jsou moji rodiče?“ zeptala jsem se co nejtišeji.

Odpověděl mi smutným pohledem a zavrtěl hlavou.

Pochopila jsem, co to znamená. Naši tady nejsou.

Náhle jsem se předklonila a zvracela jsem.

Jako bleskem se před námi objevil bojovník. „Co se to tady děje?“

Nikdo neodpovídal.

„Udělalo se jí zle,“ řekla nakonec naše vesnická matka Mekten.

Válečník se obrátil ke svým kamarádům a prohodil něco v jejich jazyku. Bouřlivě se rozchechtali. Zavrtěl hlavou a vrátil se k nim.

Z očí mi vytryskly slzy. Menah mě objal, kolébal mě a konejšil. Dlouho jsem vzlykala, až jsem v pláči usnula.

Vydali jsme se na příšernou cestu džunglí. Slunce do nás nemilosrdně pražilo a na rukou, nohou i obličeji mě neustále štípali moskyti. Naši únosci nám bez ustání nadávali a vyhrožovali, že nás zabijí, a kdybych kolem sebe neměla známé obličeje lidí z vesnice, byla bych ze samého zoufalství umřela.

Nemám ponětí, jak daleko jsme takhle šli, ale když už jsem si myslela, že musíme zahynout, jeden z bojovníků oznámil, že jsme došli do cíle.

Bylo časné ráno. Vedli nás do kmenové vesnice, kterou dopředu ohlašovala záře velké vatry. Jak jsme se blížili, zaútočilo mi na uši dunění bubnů. Vešli jsme do vesnice, kterou tvořily stany potažené vyčiněnými zvířecími kůžemi. Mezi chýšemi se tyčily vztyčené žerdě, na nichž byly nabodnuté uťaté lidské i zvířecí hlavy. Odvrátila jsem pohled a snažila se ty strašlivé obrázky vymazat z paměti.

Hromový zvuk bubnů nás ohlušoval. Obstoupili nás obyvatelé vesnice. Stejně jako naši únosci byli oděni do zvířecích kožešin. Kůži měli po celém těle plnou ozdob a pomalovanou jasnými barvami. Otřásla jsem se, když ke mně přistoupilo malé dítě s obarvenými zuby a propíchnutým nosem a bodlo mě prstem do tváře.

Spolu s ostatními lidmi z naší vesnice jsem se postavila do řady před planoucí oheň. Byla jsem přesvědčená, že nás v následující chvíli všechny pobijí. Předstoupil před nás jeden z domorodých bojovníků. Zaúpěla jsem, protože jsem ho poznala. To on vtrhl do naší chaty.

Válečník přecházel před naší řadou sem a tam. „Jestlipak víte, proč jste všichni tady?“

Nikdo neodpověděl.

Zamračil se na nás. „Před mnoha lety váš faraon zabil našeho náčelníka. Já jsem syn toho náčelníka a teď pomstím smrt svého otce. Dokud nám vaši králové nedají odškodné, budeme pořád dál ničit vaši zavšivenou zemi. Když nám nic nenabídnou, nepřestaneme útočit, dokud nebude žádný Egypt.“

Došel až přede mě, zastavil se a v úsměvu odhalil křivé zažloutlé zuby. „Jak se jmenuješ, děvčátko?“ zeptal se mě mírně.

„K-Kiya,“ vypískla jsem.

„Ty jsi ale pěkné děvče. Už ti někdo pověděl, jak moc jsi hezká?“

Sklopila jsem hlavu.

„Kolik je ti let?“

„Devět.“

„Aha. Výborně.“ Z úsměvu se stal zlomyslný úšklebek. „Ty budeš mou otrokyní, Kiyo. A až se u tebe poprvé objeví měsíční krev, staneš se mou nevěstou.“

Zírala jsem na něho a byla tak zděšená, že jsem ze sebe nevypravila ani slovo.

Přikročil blíž. „Ten květ, co máš pověšený na krku, se tuze hodí k tvé pěkné tvářičce.“ Vzal lotosový přívěsek do prstů, ale odtáhla jsem se od něho.

„Kde jsou moji rodiče?“ vyhrkla jsem.

„Nechali jsme je tam, maličká. K ničemu nám nebyli.“ Krutě se zachechtal.

Místo strachu se mě zmocnila zlost. „Chci své rodiče. Odveď mě zpátky k nim.“

Jeden z bojovníků se ke mně rozběhl, ale náčelník jen pozvedl ruku. Chviličku upíral zrak do neurčita. „Tak dobře. Když budeš tvrdě pracovat, pošlu pro tvoje rodiče, až nastane čas, abych si tě vzal za ženu.“

Moje zlost opadávala. „Myslíš to vážně?“ Podívala jsem se mu do tmavých očí, kolem nichž měl vytetovaný zvláštní puntíkovaný vzor.

„Ano. Tak co říkáš, malá Kiyo? Budeš tvrdě pracovat?“

Protivilo se mi, že mi říkal „malá Kiyo“. Měla jsem z toho pocit, jako by se snažil nahradit mého tatínka. Ale chápala jsem, že pokud chci ještě někdy vidět své rodiče, musím být poslušná a neprotestovat.

Přikývla jsem.

„Tak dobře,“ řekl a obrátil se k odchodu.

„Co je to měsíční krev?“ zeptala jsem se.

Někteří lidé z naší vesnice na mě upírali zděšené pohledy, ale domorodci se nahlas rozchechtali.

Náčelník přistoupil k Mekten. „Ty budeš dělat Kiyi rádkyni a vysvětlíš jí, co je to měsíční krev. Nepochybuji, že ty to víš velice dobře.“ Zamrkal na ni.

Z toho pohledu se mi udělalo mdlo, i když jsem nechápala, co to vlastně znamená.

Mekten pokorně přikývla.

Pak náčelník pokynul rukou a vyzval své lidi, aby si vybrali ze zajatců otroky.

Vysoká štíhlá žena s velkými kostěnými náušnicemi a chladným pohledem odváděla mě a Mekten do velkého náčelníkova stanu. Když jsme vešly, úlekem jsem skoro vykřikla. Celý vnitřek stanu byl obložený dalšími uťatými zvířecími hlavami a velkými dřevěnými maskami s děsivými rysy. Kalné světlo pochodní vrhalo na ty podivné věci strašidelné stíny, až se téměř zdálo, že ožívají.

Domorodá žena ukázala na špinavou rohož v nejvzdálenější části stanu. „Tam budeš spát. Jdi tam.“ Zamířily jsme obě k matraci, ale žena popadla Mekten za paži. „Ty ne. Ty zůstaneš tady.“

Zmateně jsem na ně zírala, dokud se na mě domorodá žena nezamračila a nehoukla: „Tak jdi už!“

Odběhla jsem k rohoži a žena za mnou uhasila louč, takže se stan ponořil do úplné tmy.

Všude bylo ticho. Pak se pozvedl závěs ve vchodu do stanu a v něm se objevil mohutný obrys náčelníka. Proklouzl dovnitř a závěs se za ním zavřel.

Chvilku nato jsem uslyšela Mekten, jak křičí bolestí i strachem. Následovalo prudké oddychování. Čím hlasitěji Mekten naříkala, tím výraznější bylo těžké oddychování.

Neměla jsem tušení, co se to děje, ale vytušila jsem, že to není nic dobrého. Zacpala jsem si uši, ale nepomáhalo to. Z okolních stanů se začal ozývat podobný křik jiných žen. Usínala jsem uprostřed nočních můr a občas mě probouzel zděšený nářek a usedavý pláč.

Druhý den ráno se Mekten chovala velmi podivně – jako by se všech a všeho bála, což jí nebylo vůbec podobné. Chtěla jsem ji nějak potěšit, ale nevěděla jsem jak. Lekaly ji dokonce i ty nejobyčejnější věci, které jsem zkusila. Během dne jsem se k ní raději moc nepřibližovala, ale občas jsem se aspoň pokusila navázat s ní řeč – byla to přece jedna z nejbližších přítelkyň naší rodiny.

„Mekten,“ zeptala jsem se plaše, „co je to měsíční krev?“

Mekten na mě smutně pohlédla. Po chvíli se zhluboka nadechla a všechno mi vysvětlila. Třásl se jí hlas a nakonec se rozplakala.

Koniec ukážky

Table of Contents

PODĚKOVÁNÍ

KAPITOLA PRVNÍ