Bohovia Olympu – Neptúnov syn

Ukážka z elektronickej knihy

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Bohovia Olympu – Proroctvo

Bohovia Olympu – Znamenie Atény

Rick Riordan

Bohovia Olympu – Neptúnov syn – e-kniha

Copyright © Fragment 2014

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Pre Becky, ktorá sa so mnou delí o útočisko v Novom Ríme.

Ani Héra by ma nikdy nedonútila na teba zabudnúť.

I

PERCY

Tie ženské s hadími vlasmi začínali Percyho fakt otravovať.

Mali zahynúť už pred tromi dňami, keď na ne vysypal debničku bowlingových gúľ na trhovisku v Nape. Mali umrieť pred dvoma dňami, to ich prešiel policajným autom v meste Martinez. A definitívne mali umrieť dnes ráno v parku Tilden, lebo im odrezal hlavy.

Bez ohľadu na to, koľko ráz ich Percy zabil a koľko ráz sa mu rovno pred očami rozpadli, tvorili sa donekonečna ako zhubné obrie chuchvalce prachu. A zdalo sa, že im neutečie.

Dostal sa na vrchol kopca a lapal po dychu. Kedy ich zabil naposledy? Asi pred dvoma hodinami. Dlhšie nikdy mŕtve nevydržali.

Posledných pár dní skoro nespal. Jedol všetko, čo sa mu dostalo pod ruku – gumové medvedíky z automatu, vysušené praclíky a dokonca aj plnené kukuričné placky z fast foodu (tak hlboko ešte nikdy neklesol). Oblečenie mal roztrhané, obhorené a postriekané slizom oblúd.

Takto dlho prežil len vďaka tomu, že tie dve ženské s hadími vlasmi – Gorgóny, tak si vraveli – ho zrejme tiež nevedeli zabiť. Ich pazúry mu nedokázali prerezať kožu. Zuby sa im lámali, len čo sa pokúsili doňho zahryznúť. No Percy už nebude vládať bežať dlho. Čoskoro sa zrúti od vyčerpania a potom – aj keď ho Gorgóny zatiaľ nezabili, iste si nájdu nejaký spôsob.

Kam utiecť?

Obzeral sa vôkol seba. V inej situácii by sa možno kochal takým výhľadom. Po jeho ľavici sa rozprestierali zlatisté kopce vyšperkované jazerami, lesmi a niekoľkými stádami kráv. Po pravej strane sa ťahali smerom na západ roviny miest Berkeley a Oaklandu – rozľahlé šachovnice štvrtí s niekoľkými miliónmi ľudí. A tým by sa asi nepáčilo, keby im pokojné ráno pokazili dve obludy a zababraný poloboh.

Ďalej na západe sa pod striebristým oparom ligotal Sanfranciský záliv. Stena hmly za ním pohltila väčšinu San Francisca, ušetrila iba vrcholky mrakodrapov a veže mosta Golden Gate.

Percyho sa zmocnil zvláštny smútok. Čosi mu našepkávalo, že už v San Franciscu bol. To mesto malo niečo spoločné s Annabeth – jediným človekom, ktorého si pamätal zo svojej minulosti, aj keď iba zúfalo matne. Tá vlčica mu sľúbila, že sa s ním opäť stretne a vráti mu pamäť – ak bude jeho putovanie úspešné.

Má sa pokúsiť prejsť záliv?

Lákalo ho to. Hneď za obzorom cítil silu oceánu. Voda mu vždy dodávala silu, najmä slaná voda. Zistil to pred dvoma dňami, keď zaškrtil jednu morskú príšeru v úžine Carquinez. Keby sa dostal k zálivu, mohol by si tam vybudovať posledný úkryt. Možno by sa mu tam dokonca podarilo utopiť Gorgóny. No pobrežie bolo vzdialené najmenej tri kilometre, musel by prejsť celým mestom.

Váhal ešte z iného dôvodu. Vlčica Lupa ho naučila zbystriť zmysly – veriť inštinktom, a tie ho ťahali na juh. Jeho orientačný radar teraz pípal ako šialený. Koniec putovania bol blízko – mal ho už skoro pod nohami. Ale ako to? Hore na kopci nič nebolo.

Vietor sa zmenil. Percy zachytil kyslý hadí pach. O sto metrov nižšie sa niečo pohybovalo v lese – lámali sa vetvičky, šušťalo lístie, čosi tam syčalo.

Gorgóny.

Percy už miliónty raz oľutoval, že majú taký dobrý čuch. Vždy tvrdili, že ho vycítia, lebo je poloboh – syn nejakého starého rímskeho boha. Percy sa skúšal vyváľať v blate, brodil sa cez potoky, dokonca nosil vo vreckách osviežovače vzduchu, že voňal ako nové auto; ale pach poloboha sa zrejme nedal len tak ľahko zamaskovať.

Dovliekol sa na západnú stranu vŕška. Svah bol príliš strmý na to, aby sa z neho dalo zostúpiť. Klesal asi tridsať metrov dole, rovno k streche bytového komplexu vstavaného do úbočia. O ďalších pätnásť metrov nižšie sa pod kopcom ťahala cesta smerom k Berkeley.

Super. Žiadna iná cesta z kopca neviedla. Zahnal sám seba do slepej uličky.

Pozoroval rad áut prúdiaci na západ k San Franciscu a túžil v niektorom z nich sedieť. Potom si uvedomil, že cesta musí prechádzať pod kopcom. Musí tam byť tunel… rovno pod jeho nohami. Jeho vnútorný radar teraz úplne zošalel. Bol na správnom mieste, iba veľmi vysoko. Musí preskúmať ten tunel. Potrebuje zísť dolu na cestu – a rýchlo.

Sňal si z chrbta batoh. Na trhovisku v Nape sa mu podarilo ukoristiť množstvo zásob: prenosné GPS, lepiacu pásku, zapaľovač, lepidlo, fľašu na vodu, karimatku, pohodlný vankúšik Panda (poznáš z TV reklamy) a švajčiarsky armádny nožík – skoro všetko, čo si moderný poloboh môže želať. No nemal nič, čo by poslúžilo ako padák alebo sánky.

Takže mu zostávali dve možnosti: buď skočiť tridsať metrov dolu a zabiť sa, alebo zostať a bojovať. Oboje znelo dosť úboho.

Zahrešil a vytiahol z vrecka pero.

Nevyzeralo nijako zvláštne, iba ako obyčajné lacné pero, ale keď ho Percy otvoril, stal sa z neho nablýskaný bronzový meč. Čepeľ bola dokonale vyvážená. Kožená rukoväť mu sedela v dlani ako vyrobená na mieru. Na jej kryte bolo vyryté starogrécke slovo, ktoré Percy napočudovanie poznal: Anaklusmos.

Zobudil sa s tým mečom prvú noc vo Vlčom dome – pred dvoma mesiacmi? Alebo to bolo skôr? Stratil už prehľad. Zistil, že sa nachádza na dvore vypáleného domu uprostred lesov, má na sebe krátke nohavice, oranžové tričko a na krku kožený remienok s niekoľkými čudnými hlinenými guľôčkami. V ruke zvieral meč, ale nevedel, ako sa tam dostal. Iba nejasne tušil, kto vlastne je. Bol bosý, premrznutý a zmätený. A potom prišli vlky…

Známy hlas hneď vedľa neho ho vrátil späť do reality: „Tu si!“

Percy sa odtackal od Gorgóny, skoro sa skotúľal zo svahu. Bola to tá usmievavá – Stehno.

Jasné, samozrejme, že sa nevolala Stehno. Percy si uvedomoval, že je dyslektik, lebo sa mu písmená pri čítaní prehadzovali. Keď tú Gorgónu videl prvý raz, stála na trhu ako hosteska s veľkým zeleným nápisom: Vitajte! Volám sa STHENO, a on si myslel, že je tam STEHNO.

Cez kvietkované šaty mala ešte vždy prehodenú zelenú zamestnaneckú vestu trhovníčky. Keď sa jej človek díval iba na telo, povedal by, že je to nejaká bacuľatá stará babka – kým neskĺzol pohľadom nižšie a neuvidel kohútie nohy. Alebo kým si nevšimol bronzové diviačie kly vyrážajúce z kútikov úst. Oči jej horeli dočervena a namiesto vlasov mala prepletené hniezdo svetlozelených hadov.

A čo bolo na nej najhroznejšie? Ešte vždy držala tú veľkú striebornú tácku so vzorkami zadarmo: s chrumkavými taštičkami s párkom a syrom. Tácka už bola celá dierkovaná po tom, čo ju Percy toľko ráz zabil, ale vzorky vyzerali stále dokonale. Stheno ich vláčila po Kalifornii, aby mohla Percymu ponúknuť desiatu, kým ho zabije. Nevedel, prečo to robí, ale keby niekedy potreboval brnenie, vyrobil by si ho z tých taštičiek. Boli nezničiteľné.

„Dáš si?“ ponúkla ho Stheno.

Percy sa po nej zahnal mečom. „Kde máš sestru?“

„Ale choď, schovaj ten meč niekam!“ vyzvala ho Stheno. „Predsa už dobre vieš, že nás ani božský bronz nadlho nezabije. Ponúkni sa taštičkou! Tento týždeň sú v akcii a nerada by som ťa zabila s prázdnym žalúdkom.“

„Stheno!“ Druhá Gorgóna sa objavila po Percyho pravici tak rýchlo, že nestihol zareagovať. Našťastie nazlostene zízala na sestru a jeho si nevšímala. „Povedala som ti, aby si sa k nemu prikradla a hneď ho zabila!“

Stheno zamrzol úsmev na perách. „Ale, Euryalé… Nemôžem mu najprv ponúknuť vzorku zadarmo?“

„Nie, ty debilka!“ Euryalé sa obrátila k Percymu a vycerila tesáky.

Vyzerala celkom ako jej sestra, okrem vlasov; namiesto zelených vreteníc mala klbko červeno-čiernych hadov. Pracovnú vestu, kvietkované šaty a dokonca aj kly zdobili nálepky s päťdesiatpercentnými zľavami. Na odznaku za menom bolo napísané: Ahoj! Volám sa ZDOCHNI, TY POLOBOŽSKÁ ŠPINA!

„Bola to poriadna naháňačka, Percy Jackson,“ vyhlásila Euryalé. „Teraz si však v pasci a my sa pomstíme!“

„Syrové taštičky s párkom dnes iba za dva doláre deväťdesiatdeväť,“ dodala Stheno úslužne. „Oddelenie potravín, ulička číslo tri.“

Stheno sa na sestru zaškerila, čo s tými obrími bronzovými klami nebola hračka. „Čo ty na to?“

„Nie!“ Euryalé sa zabodla červeným pohľadom do Percyho. „Mne je jedno, čo si pamätáš, syn boha mora. Cítim z teba Medúzinu krv. Áno, je to slabé, niekoľko rokov staré, ale ty si bol ten posledný, kto ju porazil. A doteraz sa nevrátila z Tartaru. Za to môžeš ty!“

Percy tomu vôbec nerozumel. Celá tá vec so smrťou a návratom z Tartaru bola preňho španielska dedina. Samozrejme, nerozumel ani tomu, ako sa pero môže zmeniť na meč alebo že sa obludy vedia maskovať niečím, čomu sa vraví hmla, alebo že on sám je syn nejakého päťtisíc rokov starého boha pokrytého fúzonôžkami. Ale veril tomu. Aj s vymazanou pamäťou vedel, že je poloboh, rovnako ako to, že sa volá Percy Jackson. Od prvého rozhovoru s vlčicou Lupou prijal bláznivý svet bohov a príšer za svoj. Hrozné.

„A čo s touto patovou situáciou?“ spýtal sa. „Ja nemôžem zabiť vás a vy nemôžete zabiť mňa. Keby ste boli sestry Medúzy – tej Medúzy, ktorá menila ľudí na kameň –, nemal by som už dávno skamenieť?“

„Títo hrdinovia!“ vyprskla Euryalé znechutene. „Vždy začnú s týmto, presne ako naša mama: ,Prečo neviete premeniť ľudí na kameň? Vaša sestra vedela zmeniť ľudí na kameň.‘ No, bohužiaľ ťa sklamem, chlapče! To bolo iba Medúzino prekliatie. Ona bola tá najodpornejšia z našej rodiny. Mala najväčšie šťastie!“

Stheno sa zatvárila dotknuto. „Mama vravela, že najodpornejšia som ja.“

„Ticho!“ vyštekla Euryalé. „A pokiaľ ide o teba, Percy Jackson, je to pravda, že nesieš Achillovo znamenie. Preto je ťažšie ťa zabiť. No neboj sa. My si cestu nájdeme.“

„Aké znamenie?“

„Achillovo,“ zopakovala Stheno veselo. „Och, ten bol úžasný. Ako dieťa ho namočili do rieky Styx, vieš, takže bol nezraniteľný, až na malý kúsok na päte. A to sa stalo aj s tebou, miláčik. Niekto ťa musel namočiť do Styxu a teraz máš kožu ako zo železa. Ale bez obáv, hrdinovia ako ty majú vždy slabé miestečko. Stačí ho nájsť a potom ťa zabijeme. Nebude to super? Daj si taštičku!“

Percy sa snažil uvažovať. Nepamätal si, že by sa namočil do rieky Styx. Ale veď si nepamätal skoro nič. Nezdalo sa mu, že má kožu ako zo železa, ale to by vysvetľovalo, prečo tak dlho odoláva Gorgónam.

Možno keby sa jednoducho skotúľal z tej hory… prežil by? Nechcelo sa mu riskovať – nemá nič, čím by pád spomalil, nijaké sane ani…

Zadíval sa na Stheninu veľkú striebornú tácňu so vzorkami zadarmo.

Hmmm…

„Predsa len ochutnáš?“ zaujímala sa Stheno. „To je rozumné, miláčik. Pridala som do nich trochu gorgónskej krvi, aby si mal rýchlu a bezbolestnú smrť.“

Percymu sa stiahlo hrdlo. „Ty si do tých taštičiek pridala vlastnú krv?“

„Iba trošku.“ Stheno sa usmiala. „Malý zárez do ruky, ale je to od teba milé, že sa zaujímaš. Aby si vedel, krv z našej pravej strany všetko vylieči, ale krv z tej ľavej je smrteľná…“

„Ty trúba!“ zvrieskla Euryalé. „To mu nemáš vravieť! Čo myslíš, že tie taštičky zje, keď mu prezradíš, že sú otrávené?“

Stheno to ohromilo. „Nie? Ale veď som mu sľúbila, že to bude rýchle a bezbolestné.“

„O to nejde!“ Euryalé sa nechty zmenili na pazúry. „Zabijeme ho kruto – budeme doňho jednoducho sekať, kým nenájdeme jeho slabé miesto. Keď porazíme Percyho Jacksona, budeme slávnejšie ako Medúza! Naša patrónka nás štedro odmení!“

Percy zovrel meč. Musí si tú akciu dokonale naplánovať – niekoľko sekúnd zmätku, schytiť tácku ľavou rukou…

Nech si ďalej rozprávajú, pomyslel si Percy.

„Kým ma rozsekáte na kusy,“ začal, „kto je tá patrónka, o ktorej hovoríte?“

Euryalé sa zaškerila. „Bohyňa Gaia, samozrejme! Tá, ktorá nás priviedla naspäť zo zabudnutia! Stretnutia s ňou sa nedožiješ, ale tvoji priatelia pod nami čoskoro pocítia jej hnev. Už teraz jej vojská pochodujú na juh. Na sviatok Fortuny sa sem dovalia a polobohovia padnú ako… ako…“

„Ako naše ceny na trhu!“ dokončila Stheno.

„Pfff!“ oborila sa Euryalé na sestru.

Percy sa chopil príležitosti. Schytil Stheninu tácku, až sa otrávené taštičky rozleteli, zahnal sa mečom a Euryalé rozsekol na polovicu.

Zdvihol tácku a Stheno sa ocitla zoči-voči vlastnému umastenému odrazu.

„Medúza!“ zjačala.

Jej sestra Euryalé sa rozsypala na prach, no hneď sa začala obnovovať ako nezmar.

„Stheno, ty blázon!“ zachrčala, len čo jej z kôpky prachu napoly vyrástla tvár. „To je iba tvoj vlastný odraz! Pusť sa doňho!“

Percy udrel kovovou táckou Stheno do hlavy a Gorgóna upadla do bezvedomia.

Strčil si tácku pod zadok, v duchu sa pomodlil k tomu rímskemu bohovi, ktorý je patrónom šialených sánkarských vylomenín, a spustil sa zo svahu.

II

PERCY

Keď sa rútite z kopca osemdesiatkilometrovou rýchlosťou a v polovici si uvedomíte, akú ste urobili hlúposť, je už neskoro.

Percy sa horko-ťažko vyhol stromu, odrazil sa od skaly, obrátil sa okolo vlastnej osi a nezadržateľne sa hnal k diaľnici. Tá sprostá tácka nemala posilňovač riadenia.

Počul vreskot sestier Gorgón a hore na kopci si všimol koralové hady na hlave Euryalé, no nemal čas sa tým zaoberať. Strecha budovy dolu sa približovala ako prova bojovej lode. Čelná zrážka o desať, deväť, osem…

Podarilo sa mu zvrtnúť na bok, aby si pri náraze nezlámal nohy. Tácka preskákala po streche a vymrštila sa do vzduchu. Odletela na jednu stranu, Percy na druhú.

Kým padal k ceste, v hlave mu prebleskol strašný scenár. Jeho telo sa rozpľasne na skle nejakého terénneho auta a nazúrený chlap za volantom sa ho pokúsi striasť stieračmi. Z neba padajú debilní pubertiaci! To mi ešte chýbalo! Aj tak už meškám!

Ako zázrakom ho nápor vetra odvial nabok – práve tak, že sa vyhol ceste a zrútil sa do krovia. Nebolo to mäkké pristátie, ale lepšie ako asfalt.

Percy zastonal. Mal chuť ležať a omdlieť, ale musel ísť ďalej. Pozviechal sa na nohy. Ruky mal doráňané, ale zdalo sa, že si nič nezlomil. Batoh mu zostal. Pri tej šialenej jazde prišiel o meč, no vedel, že sa mu nakoniec znovu objaví vo vrecku ako pero. Patrilo to k jeho kúzlu.

Zadíval sa na kopec. Gorgóny s pestrými hadími vlasmi a v bledozelených vestách sa nedali prehliadnuť. Postupovali z kopca, pohybovali sa pomalšie ako Percy, ale omnoho obratnejšie. Tie slepačie nohy museli byť na lezenie ideálne. Percy odhadoval, že mu zostáva asi tak päť minút, kým sa k nemu dostanú.

Vysoký plot z pletiva vedľa neho oddeľoval cestu od kľukatých uličiek, útulných domčekov a vysokých eukalyptov. Bol tam zrejme preto, aby bránil ľuďom dostať sa na cestu a vyvádzať tam hlúposti – ako napríklad vchádzať na tácke do rýchleho pruhu –, no pletivo bolo samá diera. Percy cez jednu z nich ľahko prekĺzol. Mohol by si nájsť auto a odísť na západ k oceánu. Nerád kradol autá, ale keď mu šlo o život, v priebehu niekoľkých týždňov si ich zopár „vypožičal“ vrátane jedného policajného. Chcel ich vrátiť, ale nijaké vozidlo dlho nevydržalo.

Pozrel na východ. Ako čakal, o necelých sto metrov ďalej sa cesta zarezávala do úpätia kopca. Ako očné jamky obrej lebky naňho zízali dve ústia tunela, jedno pre každý smer. Uprostred, kde by mal byť nos, vybiehala zo svahu betónová stena s kovovými dverami ako vstupom do bunkra.

Mohol to byť údržbársky tunel. To by si asi pomysleli smrteľníci, keby si vráta vôbec všimli. No tí nemohli vidieť cez hmlu. Percy vedel, že tá brána skrýva niečo viac.

Po bokoch stáli dve postavy v brnení. Mali na sebe čudesnú zmes chocholatých rímskych prilbíc, náprsných pancierov, zbraní, riflí, fialových tričiek a bielych tenisiek. Strážca napravo vyzeral ako dievča, aj keď sa to v brnení dalo ťažko rozoznať. Ten naľavo bol zavalitý chalan s lukom a puzdrom so šípmi na chrbte. Obaja držali dlhé drevené palice so železnými hrotmi, pripomínajúce staromódne harpúny.

Percyho vnútorný radar kvílil ako šialený. Po tej skúške strašných dní sa konečne ocitol pri cieli. Inštinkty mu našepkávali, že ak sa dostane za bránu, bude v bezpečí – prvý raz od chvíle, keď ho vlčica poslala na juh.

Tak prečo sa mu nechcelo vojsť?

O kúsok vyššie sa Gorgóny šplhali po streche bytového komplexu. Boli iba na tri minúty od neho – možno aj menej.

Čosi v ňom sa chcelo rozbehnúť k bráne v kopci. Musel by sa dostať do stredu cesty, tam to stihne raz-dva. Zvládne to prv, než sa k nemu Gorgóny dostanú.

No niečo v ňom zase chcelo zamieriť na západ k oceánu. Tam by bol v bezpečí. Tam by mal najväčšiu silu. Z rímskych strážcov pri bráne bol nesvoj. Voľačo mu našepkávalo: Toto nie je tvoje teritórium. Toto je nebezpečné.

„Jasné, máš pravdu,“ ozval sa nejaký hlas vedľa neho.

Percy sa strhol. Najskôr mu zišlo na um, že sa k nemu znovu zakradla Stheno, ale tá stará dáma, ktorá sedela v kroví, bola ešte odpudivejšia ako Gorgóna. Vyzerala ako hipisáčka pohodená do jarku pri ceste asi tak pred štyridsiatimi rokmi, kde odvtedy zbierala smeti a handry. Mala na sebe batikované šaty, roztrhané deky a igelitky. Kučeravá sivohnedá štica pripomínala penu z piva a mala ju stiahnutú dozadu čelenkou so symbolom mieru. Na lícach mala bradavice a materské znamienka. Keď sa usmiala, odhalila presne tri zuby.

„To nie je údržbársky tunel,“ prezradila mu. „Je to vchod do tábora.“

Percymu prešiel po chrbte mráz. Tábor. Áno, odtiaľ pochádza. Z tábora. Možno je to jeho domov. Možno je tu niekde blízko Annabeth.

No zdalo sa mu, že niečo nie je v poriadku.

Gorgóny boli ešte vždy na streche domu. Potom Stheno potešene zakrákala a ukázala smerom k Percymu.

Hipisácka starena povytiahla obočie. „Nemáš veľa času, dieťa. Musíš sa rozhodnúť.“

„Kto ste?“ spýtal sa Percy, no sám nevedel, či to chce zistiť. Posledné, čo by potreboval, bol ďalší neškodný smrteľník, z ktorého sa vykľuje obluda.

„No, môžeš ma volať June.“ Starej dáme zažiarili oči, akoby vyslovila výborný vtip. „Je predsa jún, nie? Podľa mňa nazvali tento mesiac!“

„Jasné… Pozrite, mal by som ísť. Blížia sa dve Gorgóny. Nechcem, aby vám ublížili.“

June sa chytila za srdce. „Aké milé! Patrí to však k tvojej voľbe!“

„Mojej voľbe…“ Percy sa nervózne pozrel ku kopcu. Gorgóny si stiahli zelené vesty. Z chrbta im vyrástli krídla – malé netopierie krídla lesklé ako mosadz.

Odkedy mali krídla? Možno sú iba na okrasu. Možno sú primalé na to, aby dokázali vyniesť Gorgóny do vzduchu. Potom obidve sestry zoskočili z bytového domu a rozleteli sa k nemu.

Výborne. Už chýbalo iba toto.

„Áno, k tvojej voľbe,“ potvrdila June, akoby sa ani neponáhľala. „Mohol by si ma tu nechať napospas Gorgónam a zamieriť k oceánu. Dostaneš sa tam bezpečne, to ti zaručujem. Gorgóny sa veľmi rady pustia do mňa a teba nechajú ísť. V mori ťa nebude obťažovať žiadna obluda. Môžeš začať nový život, dožiť sa požehnaného veku a uniknúť mnohým bolestiam a trápeniam, ktoré máš pred sebou.“

Percy vedel, že sa mu tá druhá možnosť páčiť nebude. „Alebo?“

„Alebo urobíš dobrý skutok pre starú dámu,“ zaškerila sa. „Odnes ma so sebou do tábora.“

„Odniesť vás?“ Percy dúfal, že si z neho uťahuje. Potom si June vyhrnula sukne a odhalila spuchnuté fialové nohy.

„Sama sa tam nedostanem,“ vysvetlila. „Odnes ma do tábora – cez cestu, cez tunel a cez rieku.“

Percy netušil, akú rieku má na mysli, ale neznelo to jednoducho. June sa mu zdala dosť ťažká.

Gorgóny už boli sotva päťdesiat metrov od nich – kĺzali sa k nemu bez náhlenia, akoby vedeli, že lov sa blíži ku koncu.

Percy pozrel na starú dámu. „A do toho tábora vás mám odniesť, lebo…“

„Lebo je to láskavosť!“ poučila ho. „A ak to neurobíš, bohovia zomrú, náš známy svet zanikne a všetci z tvojho starého života zahynú. Iste, ty si na nich už nespomenieš, takže ti to nebude ani prekážať. Budeš v bezpečí na dne mora…“

Percy preglgol. Gorgóny veselo zaškriekali a plachtili k svojej koristi.

„Keď pôjdem do tábora,“ spýtal sa, „získam naspäť svoje spomienky?“

„Nakoniec áno,“ prikývla June. „No varujem ťa, budeš toho musieť veľa obetovať! Stratíš Achillovu schopnosť. Pocítiš bolesť, trápenie, smútok, aké si ešte nezažil. Ale možno dostaneš šancu zachrániť svojich priateľov a rodinu, získať naspäť starý život.“

Gorgóny im krúžili rovno nad hlavami. Asi si prezerali starenu, usilovali sa zistiť, čo je to za nového hráča, prv než zaútočia.

„A čo tí strážcovia pri bráne?“ zisťoval Percy.

June sa usmiala. „Tí ťa pustia, môj milý. Tým dvom môžeš veriť. Tak čo povieš? Pomôžeš bezbrannej starej žene?“

Percy pochyboval, že June je bezbranná. Prinajhoršom to bola pasca. Prinajlepšom nejaká skúška.

Percy skúšky nenávidel. Odvtedy, čo stratil pamäť, bol celý jeho život jeden veľký nevyplnený test. Bol                   z                  . Cítil sa ako                  , a keby ho obludy chytili, bol by                   .

Potom si spomenul na Annabeth, jedinú súčasť svojho starého života, ktorou si bol istý. Musí ju nájsť.

„Odnesiem vás.“ Chytil starenu a nadvihol ju.

Bola ľahšia, ako čakal. Snažil sa nevnímať jej kyslý dych a mozoľnaté ruky, ktorými sa ho chytila okolo krku. Dostal sa cez hlavný pruh vozovky. Nejaký vodič zatrúbil. Ďalší vykríkol niečo, čo odniesol vietor. Väčšina však len strhla volant a zatvárila sa nazlostene, akoby sa otrhaným mladíkom nesúcim staré hipisáčky krížom cez cestu museli tu v Berkeley vyhýbať každý deň.

Vznášal sa nad nimi akýsi tieň. Stheno škodoradostne zakričala: „Šikovný chalan! Našiel si si bohyňu, čo?“

Bohyňu?

June sa nadšene zachichotala a zašomrala: „Hups!“ keď ju skoro zrazilo auto.

Odniekiaľ zľava zjačala Euryalé. „Na nich! Dvaja sú lepší ako jeden!“

Percy sa rozbehol cez zvyšné jazdné pruhy. Nejako sa mu podarilo dostať doprostred cesty a neprísť o život. Videl Gorgóny, ako zlietajú nadol, autá pod tými obludami kľučkovali. Rozmýšľal, čo asi smrteľníci vidia cez hmlu – obrovské pelikány? Vlčica Lupa mu vysvetľovala, že smrteľné mozgy sú schopné uveriť skoro všetkému – okrem skutočnosti.

Percy dobiehal k bráne v svahu. June bola každým krokom ťažšia. Búchalo mu srdce. Rebrá ho boleli.

Jeden zo strážcov vykríkol. Ten chalan s lukom založil šíp do tetivy. Percy skríkol: „Počkaj!“

No chalan nemieril naňho. Šíp preletel Percymu ponad hlavu. Jedna z Gorgón zakvílila od bolesti. Druhý strážca si pripravil kopiju a divo zamával na Percyho, aby sa poponáhľal.

Pätnásť metrov k bráne. Desať.

„Mám ťa!“ zjačala Euryalé. Percy sa obrátil, práve keď sa jej šíp zabodol do čela. Euryalé sa zrútila do rýchleho pruhu. Zrazil ju kamión a vláčil ju skoro sto metrov, ale ona sa vyšplhala na kabínu, vytiahla si šíp z hlavy a znovu vzlietla.

Percy sa dostal k dverám. „Vďaka,“ vyhŕkol smerom k strážcom. „Super zásah.“

„Ako to, že ju to nezabilo?“ rozčuľoval sa lukostrelec.

„Vitaj v mojom svete,“ zašepkal Percy.

„Frank,“ ozvala sa tá dievčina. „Dovnútra s nimi, rýchlo! To sú Gorgóny.“

„Gorgóny?“ zapišťal lukostrelec. Pod prilbicou z neho nebolo veľa vidieť, ale vyzeral robustný ako zápasník, asi tak štrnásť- či pätnásťročný. „Zadrží ich brána?“

June sa v Percyho náručí zachichotala. „Nie, nezadrží. Vpred, Percy Jackson! Cez tunel a cez rieku!“

„Percy Jackson?“ Tá strážkyňa mala tmavšiu pleť a spod prilbice jej vykúkali kučeravé vlasy. Vyzerala mladšia od Franka – asi tak na trinásť. Pošva s mečom jej siahala skoro až po členky. Napriek tomu sa zdalo, že tu velí ona. „Dobre, ty budeš poloboh, ale kto je tá…?“ Pozrela na June. „To je jedno. Choďte jednoducho dovnútra. Ja ich zdržím.“

„Hazel,“ zaprotestoval chalan. „Neblázni.“

„Bežte!“ súrila ich.

Frank zahrešil nejakým cudzím jazykom – po latinsky? – a otvoril bránu. „Poďte!“

Percy šiel za ním, potácal sa pod ťarchou starej ženy, ktorá bola rozhodne čoraz ťažšia a ťažšia. Netušil, ako Hazel sama zdrží Gorgóny, ale bol príliš unavený, aby protestoval.

Tunel sa zarezával do skaly a bol široký a vysoký asi ako školská chodba. Spočiatku vyzeral ako typický údržbársky koridor s množstvom elektrických káblov, výstražných nápisov a skriniek s poistkami na stenách a svetlami v drôtených krytoch na strope. Čím hlbšie sa dostávali do útrob kopca, betónová podlaha sa menila na mozaiku z kachličiek. Lampy vystriedali trstinové fakle, ktoré horeli, ale nedymili. O niekoľko metrov ďalej zbadal Percy štvorec denného svetla.

Stará dáma už bola ťažšia ako kopa vriec s pieskom. Percymu sa od námahy triasli ruky. June mrmlala akúsi latinskú pieseň, znelo to ako uspávanka, čo mu v sústredení veľmi nepomáhalo.

Za nimi sa v tuneli ozývali hlasy Gorgón. Hazel kričala. Percy mal sto chutí zložiť June na zem a rozbehnúť sa späť na pomoc tej dievčine, no potom sa celý tunel otriasol rachotom padajúcich skál. Ozvalo sa rovnaké krákanie Gorgón, ako keď na ne Percy v Nape vysypal debničku bowlingových gúľ. Obzrel sa. Západný koniec tunela bol plný prachu.

„Neskontrolujeme Hazel?“ spýtal sa.

„Tá si poradí – dúfam,“ mávol rukou Frank. „Pod zemou je dobrá. Rýchlo poďme ďalej. Už sme skoro tam.“

„Skoro kde?“

June sa zasmiala. „Vedú tam všetky cesty, dieťa. Mal by si to vedieť.“

„Do väzenia?“ nechápal Percy.

„Do Ríma, chlapče,“ vyhlásila starena. „Do Ríma.“

Percy si nebol istý, či jej dobre rozumel. Pravda, prišiel o pamäť. Cítil, že to s hlavou nemá v poriadku odvtedy, čo sa zobudil vo Vlčom dome. Bol však presvedčený, že Rím neleží v Kalifornii.

Bežali ďalej. Žiara na konci tunela silnela, až sa konečne vynorili na denné svetlo.

Percy stuhol. Pri nohách sa mu rozprestieralo niekoľko kilometrov široké údolie. Na dne kotliny sa ťahali menšie vŕšky, zlatisté pláne a pásy lesa. Z jazera uprostred sa vinula drobná priezračná riečka a opisovala po obvode veľké G.

Mohlo to byť kdekoľvek v severnej Kalifornii – virgínske duby, eukalypty, zlatožlté kopce a belasá obloha. V diaľke sa vo vnútrozemí vypínal veľký vrch – ako sa volal? Mount Diablo? – presne tam, kde mal byť.

Percy však cítil, akoby vošiel do nejakého tajného sveta. Uprostred údolia pri jazere hniezdilo mestečko bielych mramorových budov s červenými šindľovými strechami. Niektoré mali kupoly a stĺporadia ako historické pamiatky. Iné vyzerali ako paláce so zlatými dverami a rozľahlými záhradami. Videl otvorené námestie s voľne stojacimi stĺpmi, fontánami a sochami. V slnečnom jase sa lesklo päťposchodové koloseum vedľa dlhej oválnej arény, zrejme pretekárskej dráhy.

Na druhej strane jazera smerom na juh bol ďalší vŕšok, posiaty ešte pôsobivejšími stavbami – svätyňami, súdil Percy. Rieku, vinúcu sa údolím, preklenovalo niekoľko kamenných mostov a na severe sa od kopcov k mestu ťahal dlhý rad tehlových oblúkov. Percy si pomyslel, že to vyzerá ako vyvýšená železničná trať. Potom si uvedomil, že to bude akvadukt.

Najzvláštnejšia časť údolia však ležala rovno pod ním. O necelých dvesto metrov ďalej hneď za riekou sa rozkladal akýsi vojenský tábor. Bol to štvorec so stranou dlhou asi pol kilometra, na všetkých stranách sa týčili hlinené valy, vŕšky lemovali ostré bodce. Okolo múrov sa ťahala suchá priekopa, tiež posiata hrotmi. Na každom rohu sa dvíhali drevené strážne veže s hliadkami a veľkými kušami na stojanoch. Z veží viseli fialové zástavy. Na vzdialenej strane tábora sa otvárala široká brána vedúca k mestu. Na strane k rieke boli menšie zatvorené vráta. Za hradbami vládol čulý ruch: desiatky detí prúdili do kasární a zase von, nosili zbrane, leštili brnenia. Percy počul búchanie kladív v kováčskej dielni a cítil mäso opekajúce sa nad ohňom.

Niečo na tom sa mu zdalo dosť známe, ale nie celkom v poriadku.

„To je tábor Jupiter,“ oznámil Frank. „Budeme v bezpečí, len čo…“

V tuneli za nimi sa ozvali kroky. Hazel vybehla na svetlo. Bola celá pokrytá kamenným prachom a dychčala. Stratila prilbicu, kučeravé hnedé vlasy jej splývali na plecia. Vpredu na brnení sa jej ťahali škrabance od pazúrov Gorgóny. Jedna obluda ju označkovala nálepkou 50 % ZĽAVA.

„Zdržala som ich,“ vydýchla. „Ale budú tu každú chvíľku.“

Frank zahrešil. „Musíme prejsť cez rieku.“

June zovrela Percymu krk ešte silnejšie. „Ó, áno, prosím. Nemôžem si namočiť šaty.“

Percy si zahryzol do jazyka. Ak je tá ženská bohyňa, potom jedine bohyňa smradľavých, ťažkých a nemožných hipisákov. Ale keď už sa s ňou dostal až sem, povlečie ju ďalej.

Je to láskavosť, povedala. A ak to neurobíš, bohovia zomrú, náš známy svet zanikne a všetci z tvojho starého života zahynú.

Ak je to skúška, nemohol si dovoliť neuspieť.

Po ceste k rieke sa niekoľko ráz potkol. Frank a Hazel ho podopierali, aby nespadol.

Dostali sa k brehu a Percy sa zastavil, aby chytil druhý dych. Prúd bol rýchly, ale rieka nevyzerala hlboká. Brány pevnosti boli na dosah.

„Bež, Hazel.“ Frank nasadil do luku dva šípy odrazu. „Odprevaď Percyho, nech ho stráže nezastrelia. Teraz tie potvory zdržím zase ja.“

Hazel prikývla a vošla do prúdu.

Percy sa vybral za ňou, no niečo ho donútilo zaváhať. Za normálnych okolností vodu zbožňoval, ale táto rieka sa mu videla… silná a nie veľmi priateľská.

„Malý Tiber,“ vysvetľovala June s pochopením. „Má silu pôvodného Tiberu, rieky impéria. Je to tvoja posledná šanca vycúvať, chlapče. Achillova schopnosť je grécke požehnanie. Na rímskom území si ju neuchováš. Tiber ti ju zmyje.“

Percy bol priveľmi vyčerpaný, aby všetkému porozumel, ale to hlavné pochopil. „Ak prejdem cez túto rieku, už nebudem mať kožu zo železa?“

June sa usmiala. „Takže, čo si vyberieš? Bezpečie, alebo budúcnosť plnú bolesti a nových možností?“

Koniec ukážky

Table of Contents

I PERCY

II PERCY