Překlad:

JIŘÍ CHODIL

Douglas Reeman: Útok z moře

Vydání první

Copyright © 1978 Bolitho Maritime Prod.

First published as STRIKE FROM THE SEA by Hutchinson,

an imprint of the Random House Group Ltd

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2014 jako svou 1888. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Strike from the Sea

vydaného nakladatelstvím Arrow Books, Londýn (UK), v roce 2001

Český překlad © 2014 Jiří Chodil

Odpovědný redaktor Martin Nový

Korektorka Dana Chodilová

Ilustrace na přebalu © 2014 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2014 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-7384-995-5 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7384-996-2 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2014

Douglas Reeman

ÚTOK Z MOŘE

Ukážka z elektronickej knihy

Mému příteli Myronu J. Smithovi Jr., který dostal ten nápad.

1

Pryč od všeho

Fregatní kapitán Robert Ainslie tiše seděl v rákosem vyplétané židli a bez sebemenší špetky čehokoliv, co by byť jen náznakem připomínalo nadšení, se rozhlížel po místnosti, sloužící zjevně jako taková lepší čekárna. Byla dočista vybílená a kromě neodmyslitelného portrétu krále, shlížejícího z protější stěny, a dvou židlí v ní nebylo vůbec nic. Kdyby zde byl někdo, kdo by Ainslieho sledoval – jako že tu nikdo takový nebyl –, měl by nejspíš pocit, že Ainslie pozorně naslouchá všem zvukům, jež sem doléhají, připraven okamžitě se vymrštit, jakmile se začne něco dít. Ve skutečnosti ale fregatní kapitán usiloval o jedinou věc – vyhnout se za všech okolností jakémukoliv kontaktu svých zad s opěradlem. Přestože se pod stropem činily, seč mohly, listy ventilátorů, v místnosti bylo dusno a vlhko a košile se mu beztak už teď odporně lepila ke kůži jako mokrý hadr.

Ainslie pohlédl k oknu se zataženými okenicemi. Škvírami mezi nimi se dovnitř prodíralo ostré světlo a kreslilo po celé místnosti stříbrné proužky. Jako neuvěřitelné se zdálo, že by tam venku mohli být lidé, kteří by v sobě našli energii na něco více než jenom to, že by dýchali.

Leč bylo tomu tak! Na jakémsi plácku hned vedle budovy zrovna zadusaly okované boty a Ainslie hned nato zaslechl i vzdálený hlas seržanta Královské námořní pěchoty, pořvávajícího na vojáky stejně, jako pokřikuje v cirkusu krotitel na zvířata kroužící v manéži okolo něj.

„Vpravo zatočit, zastavit s…t…á…t!“

Náhlé ticho, které vystřídalo ten křik, bylo snad ještě horší.

Ainslie si umínil, že se ne a nepodívá na hodinky, protože by tím opět jenom vyburcoval vlastní vztek. Cítil, jak ho zmáhá stále více a více ta únava a snaha přemoci ji, což vyžadovalo vynakládat námahu doslova fyzickou. Ještě chvíli vydržet, než se „usadí“, jak to nazval kdosi, s kým se setkal hned po svém příjezdu sem.

Srovnávat tohleto s Británií, to se fakt nedá, napadlo ho.

Stále byl týž listopad 1941, ale Londýn, jejž opustil před čtyřmi dny, byl ve srovnání s touhle námořní základnou na ostrově Singapur něčím nepředstavitelně vzdáleným, jakoby z jiného světa. Čtyři dny letu nejrůznějšími letadly, stále se měnící scenerie pod křídly, stále se měnící tváře spolupasažérů – vojáků mířících ke svým jednotkám, aby zde nahradili ty, již padli nebo byli zraněni, na velitelství roztroušená po celém světě nebo prostě kamkoliv, kde to země vzdorující ve válce po svých občanech vyžadovala.

Když pak konečně, před pěti hodinami to mohlo být, vylezl Ainslie celý strnulý a zdřevěnělý z letadla na singapurském letišti, okamžitě ten rozdíl pocítil. Fregatnímu kapitánovi už minulo třicet let a byl profesionálním důstojníkem námořnictva až do morku kostí. Singapur již během své kariéry navštívil několikrát, takže mohl posoudit… že se vlastně vůbec nic nezměnilo! Ano, na letišti bylo k vidění více uniforem než dříve, více vojáků se tísnilo v beztak přecpaných ulicích, kterými se co chvíli prohnal nějaký štábní automobil, přesto to byl pořád stejný Singapur.

Ainslie si znovu vzpomněl na Británii, speciálně na Londýn. Noční nálety, příděly potravin, zatmění a ponuré vědomí toho, že pouze úzký kanál La Manche tvoří hradbu mezi svobodným světem a snad neporazitelnou německou armádou. Zatím válečné mašinérii sil Osy podlehly ozbrojené síly všech spojenců, které Británie měla, a ulice města zaplňovali muži v uniformách jednotek z celé Británie a z celého jejího Společenství. Ale také Holanďané a Dánové, Norové a Svobodní Francouzi, Belgičané a Poláci, Češi a všichni ti ostatní. Aniž by to chtěli, stali se tito staří spojenci pro Brity jenom další připomínkou německých úspěchů.

Jedině snad na nebi nad Británií a také podél severoafrického pobřeží, kde se nově formovala Osmá armáda, se jakžtakž dařilo německému postupu čelit a dosahovat aspoň dílčích vítězství. Bitva o Atlantik se ovšem proměnila v zuřivé přetahování se o každý jednotlivý zatracený konvoj, přičemž už dávno pradávno nešlo o to, kdo v tom boji zvítězí, či prohraje. Tady už byly rukavice dole. Prohrát se prostě nesmělo, vítězství se stalo otázkou přežití. Každý den padaly nepřátelským bombám a torpédům za oběť další a další lodě, každým dnem jich nepřítel ničil více, a každý den proto námořnictvo potřebovalo nové a nové muže. Důstojnické hodnosti tak dostávali prostí námořníci na základě zkušeností a řady vycvičeného mužstva rozšiřovaly zástupy rekrutů a dobrovolníků, vynakládajících všechny své schopnosti, aby dostály novým úkolům.

Robert Ainslie bezmála polovinu aktivního vojenského života strávil u ponorek, poslední velitelský post – funkci kapitána ponorky Tigress – opustil před pouhými třemi měsíci, když předtím prakticky nepřetržitě operoval ve Středozemním moři, obklíčeném nepřítelem.

Další tři měsíce strávil v „podzemí“, a to přeneseně i doslova, když v admiralitním bunkru, chráněném proti bombardování, studoval způsoby práce zpravodajců, případně pobýval na ponorkové základně v Gosportu, kde procházel potápěčským výcvikem. A teď, po tom všem a po otravném a namáhavém letu z Anglie, ho prostě šoupnou do vybílené čekárny a nechají tam sedět jako nového školáčka ve třídě, aby si počkal, až na něj bude mít pan učitel čas.

Měl ten divný a nepříjemný pocit už jen z toho, jakého se mu dostalo přivítání na základně, kde ve štábu přece museli vědět aspoň něco o tom, proč vlastně přiletěl, nevěděli-li úplně všechno, přestože to bylo označeno jako přísně tajné… Může ale něco zůstat přísně tajné, když o tom vědí více než dva lidé?

Ainslie se krátce zahloubal nad tím, proč věci v Singapuru vypadají tak, jak vypadají. Ostrov, stejně jako celý Malajský poloostrov, rozkládající se na sever od něj, byl válkou naprosto netknutý a pokojně si hnil ve své zatuchlé atmosféře koloniálního světa.

Ainslie sám ale už byl jinde, už se naučil myslet jinak. Možná právě proto ho tady tak nesnášejí, napadlo ho. Nejspíš jim připomíná existenci „tamté války“, kterou si nechtějí připustit. Lehce si přejel prsty po kabátci, i ten malý pohyb způsobil to, že se začal více potit – pot se mu vyřinul z podpaží a začal stékat po těle. Pořád ještě byl navlečený do modré uniformy, kterou mu vnutili v Londýně. Musím doufat, že tropická výbava dorazí bezpečně za mnou, pomyslel si unaveně. Prsty narazily na pásek umístěný vlevo na hrudi. Kříž za zásluhy ve službě a stužka k tomu. Už si na ně zvykl a „doma“ nebylo nic neobvyklého na tom, že lidé podobná ocenění nosili. Tady se ale odlišoval, nebo mu to tak aspoň připadalo. Takový divný chlápek odněkud…

Dveře se otevřely a dovnitř vklouzl malý šlachovitý mužík ve zmačkaném šedivém obleku a zhroutil se na druhou židli.

Ainslie se na něj podíval a vybavil si jejich první setkání a to, jak si ten chlapík postupně získával stále víc a víc jeho sympatie. Na první pohled působil mužík dojmem špatně placeného učitele základní školy nebo úředníčka z City. Ve skutečnosti to byl fregatní kapitán Gregory Critchley z námořní zpravodajské služby. A rozhodně to byl chlap na svém místě.

Critchley vytáhl cigaretu a neuspěchaně si ji zapálil. Rozhlédl se, není-li někde poblíž nějaký popelník, a když žádný nenašel, pokrčil rameny a klidně odhodil vyškrtnutou zápalku na nablýskanou podlahu.

„Jsou to tady věru ale nepohostinní lotři!“ usmál se špion na Ainslieho a kůže na obličeji se mu zkrabatila, jako by patřila někomu jinému, mnohem většímu. „Už to ale nebude dlouho trvat. Už jsem je upozornil.“ Zachichotal se. „Myslím, že to oni by měli čekat na nás.“

Ainslie se toporně vztyčil a odkulhal k oknu. Mariňáci už zase pobíhali po plácku sem a tam a on si vzpomněl, že vlastně ve městě má být za pár týdnů nějaká velká sláva spojená s přehlídkou.

Že by oslava Vánoc?

Ainslie najednou pocítil zlost. Vzpomněl si na přecpané londýnské protiletadlové kryty, na hospodu s vymlácenými okny, na patrový autobus ležící na boku mezi troskami. Vybavil si všechny ty vyčerpané, hrdinné, dojemné lidi, kteří v tom přežívali. Jak dlouho by ti dokázali snášet takovou šaškárnu?

Critchley ho sledoval zpoza clony cigaretového kouře a zřejmě mu zrovna četl myšlenky. Postupně začal Ainsliemu přicházet na chuť a už si ho stihl docela dost oblíbit. Ainslie dokonce i vypadal na tu roli, kterou zde měl sehrát. Vysoký, s ostře řezanými mladistvými rysy, světlými vlasy a jasně modrýma očima, šířil kolem sebe atmosféru sebejistoty a sebedůvěry, o níž ovšem Critchley mezitím již stačil zjistit, jak je klamná. Přes všechny ty metály a historky o Ainslieho ztřeštěné odvaze a schopnostech to ve skutečnosti byl muž velmi kritický vůči sobě samotnému a naopak velmi vstřícný k mužům, kteří ho – ať již dobrovolně, nebo protože to dostali nařízeno – následovali.

Ainslie se zeptal: „Oni tu zatracenou válku nechtějí vyhrát? Co se tu se všemi děje?“

„Když jdeš sám lesem, hlasitě si pískáš, kamaráde. Prostě mají pocit, že dělají dost, když drží tuhle ‚neporazitelnou pevnost‘, jak tomu tady říkají.“

Ainslie se znovu obrátil k oknu. „Tolik potopených lodí, tolik mrtvých chlapů…,“ zamumlal. „Člověk by řekl, že by se z toho mohli trochu poučit, nemyslíte?“

Critchley se rovněž vztyčil a zaposlouchal se do zvuku kroků nesoucího se z chodby. „Držte ten svůj skotský temperament trochu na uzdě, Bobe. Už je slyším za dveřmi. Já jim to vysvětlím, pěkně po lopatě, a vy na ně zapůsobíte tím úžasným klidem, co z vás dýchá!“ Přátelsky ho dloubl do žeber. „Je to přece naše milovaná marína, nezapomínejte! Proto ji máme oba tak rádi.“

Ainslie zvedl svou novou čepici se štítkem zdobeným emblémem dubových listů. „Už jsem s tím začal –“

Netečně se tvářící poručík pověřený funkcí pobočníka je uvedl do velké kanceláře, kde stanuli tváří v tvář náčelníkovi místního štábu. Přivítal je vestoje vedle svého stolu a Ainslie měl pocit, že si celou scénu uvítání předem připravil, nastudoval jako svůj part jakéhosi absurdního divadelního představení. Důstojník měl hodnost námořního kapitána a jeho sněhobílá uniforma stejně jako stůl a celá místnost byly dokonalé, čisté, nažehlené a skvělé.

„Tohle je námořní kapitán Armytage,“ představil ho Critchley a chladně a s jakýmsi despektem na štábního důstojníka pohlédl. „Je tu teď momentálně nejvyšší. Komodor je u úžiny Keppel Harbour a admirál na nějaké inspekci na pevnině.“[1]

1 Struktura britských námořních hodností je relativně složitá, hlavně však zcela odlišná od u nás používaných vojenských hodností. Hodnosti fregatní kapitán (commander) odpovídá přibližně podplukovník. V textu je Ainslie občas nazýván i „komandér“. O stupínek výš je námořní kapitán (captain), ekvivalent plukovníka. Následuje komodor (commodore), což je hodnost ležící kdesi mezi plukovníkem a generálem. A pak jsou již hodnosti admirálské – kontradmirál, viceadmirál, admirál. Poznámka překladatele.

Ainsliemu se v jeho tónu nepodařilo zachytit sebemenší náznak sarkasmu, přestože měl nejasný pocit, že se v něm kdesi skrývá.

Náčelník štábu jim oběma potřásl rukama a nabídl židle.

„Omlouvám se, že jsme vás nechali tak dlouho čekat,“ zachrchlal. „Víte, jak to chodí. Pořád je co dělat… ehm…“

„Válka, pane?“ napověděl úslužně Critchley s přívětivým úsměvem.

„Jistě, ovšem, ano. Dá se to tak říct. Právě se připravuje regata, jistě chápete… Vše pro povzbuzení morálky, že ano?“

Armytage uchopil do ruky obálku z manilské bavlny, chvíli ji zaujatě studoval a pak zase odložil zpět do pořadače k vyřízení. „Je to s vámi celé takové trochu tajemné,“ postěžoval si. „Celá ta vaše… mise. Admirál soudí, že Whitehall dělá trochu moc dusno, když by se měl věnovat důležitějším věcem.“

„To že říká?“ podivil se Ainslie.

Critchley rychle vstoupil do hovoru. „Myslím, že fregatní kapitán Ainslie vám to vysvětlí lépe než já, pane. Je koneckonců na tyhle věci profesionál.“

Kapitánovo obočí se aristokraticky svraštilo ve výrazu nevole. „Vím, proč tu jste. Nejsem přece žádný hlupák.“ Se zjevným úsilím se mu podařilo se ovládnout. Znovu pohlédl na Ainslieho. „Řekněte mně ale o tom přece jenom něco více,“ milostivě ho vybídl.

Ainslie očima znovu přejel celou kancelář, tak úhlednou, tak věčnou, jakoby symbol toho, že věci jsou, jak mají být, a takové i zůstanou.

„Na začátku války jsme měli, my a Francouzi, ta dvě nejlepší a nejsilnější loďstva na světě,“ začal s povzdechem. „Když Francie padla, bylo jasné, že všechny francouzské lodě, které se nepřipojily k nám, k de Gaulleovým Svobodným Francouzům, nebo nebyly internovány někde v neutrálních přístavech, musejí být ze služby vyřazeny, aby se jednou pro nás nestaly problémem.“

Když Ainslie vyslovoval tyto věty, znovu se mu vybavily všechny pocity, které v souvislosti s tou tragédií prožíval. Někdo nahoře, kdo o tom rozhodl, si to nejspíš těžce protrpěl, napadlo ho znovu. Válečné lodě Královského námořnictva musely zahájit palbu na svého starého spojence, musely potopit jeho plavidla v Oranu a Dakaru a vůbec ve všech přístavech mimo vlastní okupovanou Francii. Spoustu úžasných lodí bylo nutno poslat ke dnu, mnoho skvělých mužů za to zaplatilo životem. Na muže, kteří za sebou měli společný boj po boku Britů proti stejnému nepříteli, čekal stejný osud jako na Němce a Italy. Ještě bude muset uplynout dlouhá předlouhá doba, než to bude odpuštěno, natožpak než na to bude zapomenuto.

Kdyby ale tato plavidla padla do rukou nepříteli a on je použil, vyvíjela by se válka jinak. Jakmile by se Němcům podařilo přetnout námořní trasy, tyto tepny vyživující srdce impéria, zhroutila by se Británie pod tíhou nedostatku pohonných hmot a válečného materiálu a její hlavní město by brzy čekal stejný osud jako Paříž či Varšavu.

„Strávil jsem posledních několik let u ponorek,“ slyšel Ainslie říkat sám sebe.

„Vaše služební záznamy znám, komandére,“ zavrčel kapitán Armytage. Když k němu však Ainslie opět pozvedl zrak, zmlkl.

„Francouzské námořnictvo si nechalo postavit jednu ponorku,“ pokračoval Ainslie, „velmi moderní a progresivní, předstihující vše, co bylo v té době kdekoliv jinde na světě. Jmenuje se Surcouf a dá se srovnat s našimi starými ponorkami třídy M, je ale mnohem sofistikovanější a úspěšnější. Jednou, když byla na návštěvě Británie, dostal jsem se na její palubu. Je to obr se dvěma velkými děly a vlastním pozorovacím letadlem. Francouzi ji postavili někdy okolo roku devatenáct set třicet jedna a po následující tři roky to byla největší ponorka na světě.“

Pohlédl dlouze do tváře náčelníka štábu, takže ten se začal nervózně ošívat. Z Critchleyho bylo naopak přímo cítit, jak je napjatý a pozorný.

„A potom se objevila nová loď této třídy, lepší, větší, s výtlakem více než čtyři tisíce tun pod hladinou.“ Odmlčel se a nechal své myšlenky bloudit zpět časem, obrazy, které mu pomohly vyvolat, byly náhle jasné a ostré, jako v hledí zaměřovače. „Soufrière.“

Kapitán se vztyčil. „Ano. Samozřejmě. To pochopitelně vím.“

Jak jinak. Ainslie klidně pokračoval. „Ponorka má dvě osmipalcová děla, mimořádně výkonná a rychlopalná, deset torpédometů, vlastní plovákový pozorovací letoun a je schopna operovat v dosahu dvanácti tisíc mil. Pokud by se tahle příšera vydala do boje proti nám, pokud by se utrhla z řetězu, mohla by rozsekat na kusy naše oceánské zásobovací trasy od Karibiku až po mys Dobré naděje. A pak by bylo třeba celého loďstva – loďstva, které nemáme – na to, abychom ji dopadli a zastavili.“

V místnosti jako by se čas zastavil a kromě tichounkého vrčení ventilátorů a vzdáleného poštěkávání rozkazů na plácku před budovou nebylo nic slyšet.

„Když Francie padla,“ převzal slovo Critchley, „byla Soufrière na Madagaskaru, pane. A potom, zrovna když se to začalo naplno mlít mezi Svobodnými Francouzi a tím Pétainovým vichistickým spolkem, vypravila se ponorka někam úplně jinam. Zamířila do Indočíny na francouzskou základnu v Saigonu. Víme, že tam loď dorazila snad přesně v týž den, kdy do města vpochodovali Japonci a dokončili obsazování téhle francouzské kolonie. Říká se, že byla při tom ponorka poškozená, jestli ale Japonci, nebo sabotáží, to nevíme. Zatím. Máme ale jasné rozkazy. Musíme ji obsadit. Obsadit dříve, než padne do rukou nepříteli, nebo než se její posádka rozhodne pro nějakou samostatnou akci proti nám v rámci jakési formy odvety. Patriotismus totiž není jenom britský výmysl. Francouzské námořnictvo vyznává stejný kodex cti jako to naše.“

Kapitán Armytage se podíval na hodiny. „Pořád si myslím, že je to zbytečné. Pokud by se proti nám o něco pokusila, můžeme ji přece bombardovat.“ Pak svůj vlastní návrh chvíli zvažoval, aby ho vzápětí sám zpochybnil. „Pokud ji tedy najdeme včas, tam by mohl být problém.“

Critchley vytáhl novou cigaretu a se zájmem si ji prohlédl. „Soufrière potřebujeme zajmout a ukořistit, pane. Jsme přesvědčení, že Japonci budou pokračovat ve své expanzi v prostoru okolo čínského pobřeží a v Pacifiku až do té doby, než vtáhnou do války po našem boku Američany. A že až potom je dokážeme společně zastavit.“ Zamyšleně pohlédl na nástěnnou mapu za stolem. „Mohli by se dokonce dostat až sem.“

„To jsou kraviny!“ vybuchl kapitán a nevěřícně nad tou pošetilostí zakroutil hlavou. „Možná víte všechno na světě o ztracených ponorkách i o tom, jak se provádějí ty vaše operace ve stylu ‚dýka a plášť‘, nebo jak tomu teď říkáte, ale o naší obraně zde a o Malajsku víte úplné houby.“

Critchley na něj chladně pohlédl. „Doufejme, pane, že Japonci stejně tak nevědí, jak se věci mají.“

Kapitánovy prsty nervózně zabubnovaly na desce stolu. „Pořád jste mě o ničem nepřesvědčili.“

Critchley se prudce postavil. „Naštěstí to ale na vás nezáleží, že, pane…?“

„Co tím chcete kčertu říct? Jenom proto –“

Ainslie postoupil o krok dopředu, aniž by si vybavoval, že se rovněž postavil. „Fregatní kapitán Critchley chce říci, že rozhodnuto už bylo, pane. Admiralitou, kabinetem a za plné podpory premiéra. Určitě nechceme znovu naštvat Francouze, ale taky nechceme, aby nám na tresku s hranolky do Claridges dorazili Skopčáci!“

Náčelník štábu zbrunátněl. „Jsem si plně vědom toho, že za válečných podmínek došlo k povyšování některých důstojníků příliš rychle, rychleji, než by to bylo možné za normálních okolností! A také si uvědomuji, jak snadno jiní nabyli dojmu, že jsou důležitější, než skutečně jsou!“

Ainslie pokrčil rameny. „Mám své rozkazy, pane. Pokud Soufrière z jakéhokoliv důvodu padne nepříteli do rukou, mně se nemůže stát nic horšího, než že vypluju na moře s nějakou jinou naší bojovou ponorkou.“ Významně se podíval kolem dokola po celé úhledné kanceláři. „A musím vám říci, že já budu šťastný.“

Náčelník štábu odvrátil oči. „Udělám, co budu moci.“

Critchley zamáčkl cigaretu a z pomačkaného obleku si smetl kousek popelu.

„Výborně, pane. Začneme hned zítra.“ Kapitánova vzteku si vůbec nevšímal. „A možná nás svou přítomností poctí i admirál.“

Vyšli z kanceláře a Critchley se pobaveně ušklíbl: „Na začátečníka to vůbec nebylo špatné, Bobe. A teď vám nařizuji koupel a panáka.“ Rozhlédl se kolem po štábním automobilu, jenž na ně měl čekat. „Odvezou nás na motorovou jachtu, co si ji velitelství zrekvírovalo. Luxus, že budete valit oči. Všechno proto, abychom si zbytečně nelámali hlavu tím, že se někde snad, proboha, válčí!“

Když ještě o něco později stanuli na molu s tvářemi spalovanými odpoledním slunečním žárem, Critchley navázal: „Kapitán Armytage má nejspíš pravdu, to si přiznejme. Soufrière je pravděpodobně tak poškozená, že doopravdy k ničemu nebude. Vypadá to, že se někdo z její posádky postaral o to, aby ani tahle loď neposloužila Skopčákům, takže udělal práci za nás.“

Ainslie mlčky přikývl a sledoval, jak kolem řady zakotvených válečných lodí na zpěněných vlnách poskakuje člun, jenž je měl dovézt na jachtu. Za loděmi, choulícími se pod nataženými plachtami, chránícími posádky před slunečním žárem, a pod zplihlými vlajkami, bylo v dálce vidět pobřeží Malajského poloostrova, zelené a v chvějícím se vzduchu nad hladinou Johorského průlivu nejasně rozpoznatelné. Vzpomněl si na to, co jeho společník řekl Armytageovi, nejspíš jenom z pocitu frustrace. Pokud by ale Japonci opravdu vyhlásili válku, bude Británie schopna čelit dalšímu velkému tlaku vedle bojů, jež už vede? Pokud by totiž měl Critchley pravdu a Armytage žil v bludu sebeuspokojení… pak, pak by nebylo těžké si představit, jak japonská armáda překonává tenhle uzounký pásek vody. Ano, opevnění Singapuru bylo proslavené a respektované.

To ale Maginotova linie také…

Ainslie si povzdechl. „Pokud tomu tak ale není, pokud je ponorka v pořádku, máme problém.“

Critchley se pootočil, aby si mohl znovu prostudovat jeho profil – pevný pohled upřený do dálky, vějířky vrásek v koutcích očí, důkaz hodin a hodin bdění při pronásledování nepřítele.

Takových, jako je Ainslie, kdybychom měli celou armádu, a hned by měl člověk důvod k radosti, pomyslel si. Jen kdyby je bylo kde brát…

Ve své době, uvažoval Ainslie, musela být ta zrekvírovaná jachta jednou z nejkrásnějších lodí světa. I když se na ni nejrůznějšími „úpravami“ a „vylepšeními“ podepsala dlouhá řádka předchozích majitelů, stále loď nedokázala zapřít půvab a eleganci – od vysoké přídě, připomínající klipper, po galionovou figurou ozdobený masivní žlutý komín. Když ještě jako mladý podporučík sloužil Ainslie na torpédoborci ve Středomoří, viděl takových jachet spoustu, možná dokonce i přímo tuhle. Malta, Neapol, Pireus. Vlahé noci, hudba, dívky s nahými opálenými rameny a pohledy plnými porozumění pro mladé důstojníky. To byl svět, to byl život!

Život, který už nejspíš navždy skončil…

Původně se jachta jmenovala Lady Jane, což ještě stále prozrazoval stavitelův znak a mosazný štítek v rozsáhlém salonu. Teď nesla nové jméno Tender to Terror II, tedy „Ta, jež čelí hrůze“. Oficiálně se tak jmenovala celá singapurská námořní základna.

Den po Ainslieho příjezdu byl stejný pařák, na palubě staré jachty, kotvící ve stínu válečných lodí a budov přístavu, se však zdálo být chladněji. Celkový pocit něčeho nereálného posilovala ještě dvojice úslužných a každé přání okamžitě plnících čínských stewardů.

Zatímco se Critchley potuloval kdesi po pobřeží, kde plnil nějaký ze svých mnoha tajných úkolů, Ainslie se po hlavě vrhl do hromady dopisů, instrukcí a rozkazů, jež se hlasitě dožadovaly jeho pozornosti.

Když procházel tu spoustu přepečlivě sesbíraných informací, týkajících se jeho příštího protivníka a kořisti – obří ponorky –, skoro mu z hlavy vypadly vzpomínky na neochotného náčelníka štábu singapurské posádky. A možná proto, že se celá akce náhle přestala jevit tak nesmyslně – aspoň si to Ainslie myslel –, po dlouhé době zase jednou klidně spal a dovolil si i dlouhou, lenošivou snídani.

Utajení, to byla alfa a omega všeho. Utajit jednoho člověka, aby nikdo netušil, co je jeho úkolem, to je věc poměrně snadná. Utajit ale celou posádku pro obra typu Soufrière, to byl úkol úplně jiný. Critchleyho a jeho kolegy z toho musela pořádně bolet hlava, smál se v duchu Ainslie.

Většinu z těch mužů, kteří mu měli dělat parťáky a podřízené, Ainslie znal, některé z nich dokonce velmi dobře. Jako například Johna Quintona. Ten mu dělal prvního důstojníka na Tigress a pak se měl logicky stát velitelem vlastní ponorky. Pro tohoto přímočarého, přátelského a vždy veselého Australana bylo soužití s chladnými Brity leckdy věcí velmi náročnou, což pochopitelně platilo i naopak, takže se nikdo nemohl divit jeho prohlášení: „Kdyby naše marína měla ponorky, nezůstal bych tu ani minutu.“ Už párkrát si spolu zažili chvilky, kdy jim – naštěstí jen obrazně – pořádně teklo do bot. Ainslie musel tedy jenom doufat, že se Australan nezměnil a že se ho nedotklo, že má dělat zase „jenom“ prvního důstojníka.

Dobře znal i nejvýše postaveného technického důstojníka, poručíka Andrewa Hallidaye. Na začátku války spolu sloužili na jiné ponorce.

Neznámí mu ale nebyli ani další. Bill Gosling, kormidelník, Dugald Menzies, signální důstojník, a torpédista Sawle. Ten navíc na Tigress sloužil jako číšník v důstojnické jídelně. Na tuhle akci se přihlásil jako dobrovolník, aniž by se ptal, oč vlastně půjde.

I se zbývajícími muži se Ainslie setkával už dříve na „palubě“ HMS Dolphin, což navzdory zkratce označující „loď Jeho Veličenstva“ nebylo plavidlo, ale pozemní základna ponorkového loďstva v Hampshiru. Byla to pestře namíchaná parta tvrdých chlapíků, a to včetně čtyř Svobodných Francouzů, z nichž dva měli za sebou dokonce službu na předchůdci Soufrière, tedy na ponorce Surcouf. Ti se mohli projevit jako neocenitelní.

Ještě v Admiralitě, tedy předtím, než ho poslali do Singapuru, Ainslie absolvoval závěrečný pohovor s šéfem námořních operací.

Mávnutím rukou smetl ze stolu všechny Ainslieho pochybnosti a vesele prohlásil: „Pohoda. I kdyby z toho všeho nakonec nemělo nic být, získáme tím zatraceně velkou spoustu užitečných zkušeností.“

Ale na co? nevěděl Ainslie.

Když zvenčí zaslechl pokašlávající motor připlouvajícího člunu, vztyčil se a došel k naleštěným mosazným dveřím. Dorazil k nim právě včas, aby mohl sledovat Critchleyho, podivuhodně nenámořnicky vymóděného do bílé košile a šortek, jak v závěsu se dvěma dalšími důstojníky šplhá po žebříku na ubytovací palubu. Druhého muže Ainslie neznal, ale hned za ním se nahoru vyhoupl John Quinton, již se dvěma zlatými proužky na náramenících.

Ainslie se odvrátil a přelétl pohledem po salonu, zvažoval přitom vlastní pocity. Pokud sem poslali už i Quintona, může to znamenat jedinou věc. Operace dostala zelenou.

Critchley vtrhl do dveří jako velká voda, otřel si tvář, odhodil čepici na židli a zafuněl: „Potřebuju panáka!“

Ainslie se zasmál. „Tak brzy?“ Pak se obrátil k vyčouhlému australskému poručíkovi, pomalu k němu přicházejícímu po opotřebovaném koberci, a mocně mu zapumpoval rukou. „Buď zdráv, Johne. Jsem rád, že tě zase vidím.“

Quinton byl stejně tmavý, jako byl Ainslie světlý. Měl hluboko posazené hnědé oči a pleť tak tmavou, že vypadal jako nějaký korzár z Karibiku, když ten ještě patřil Španělům. Přestože mu bylo teprve sedmadvacet, vypadal starší než jeho velitel.

Oči mu sklouzly na Ainslieho nové nárameníky a následovalo mírně ironické: „Gratuluju, pane. Zasloužil sis to.“ Pak se Australan otočil na Critchleyho. „Pro mě pivo, jestli budete tak hodnej.“

Ainslie na něj zamyšleně pohlédl. Quinton vypadal pořád stejně, tedy pokud pominul toho „pána“.

Critchley poté představil dalšího důstojníka jako fregatního kapitána Melrose, jednoho z výše postavených důstojníků z operačního oddělení.

Když jim konečně jeden z čínských stewardů donesl sklenice s požadovanými nápoji a – bohu za to budiž dík – s ledem, Critchley klidně oznámil: „Našli jsme ji, Bobe.“ Kývl hlavou směrem ke stewardovi, který z místnosti zmizel stejně tiše, jako se v ní objevil, a roztáhl na stole mapu. „Tadyhle. Asi tři sta mil severovýchodně od tohohle stolu.“ Prst se mu zastavil na rozeklané linii ostrůvků nejrůznějších tvarů a velikostí táhnoucích se odhadem okolo dvou set mil od pobřeží Bornea. „Tady, jmenuje se to Datuk Besar, je to součást celého souostroví, ale tenhle spadá pod francouzskou administraci,“ pokračoval Critchley. „Tedy do určité míry. Je tam sice nějaký místní vládce, nebo co, ale ten dělá stejně jenom to, co mu Francouzi řeknou. Jako v tomhle případě.“

Ainslie se nenechal hraným Critchleyho klidem podvést. Ve skutečnosti byl špion vzrušením bez sebe. Čím dál tím pravděpodobněji se jevilo, že celá operace Soufrière pochází z jeho hlavy, takže se mu právě plnil sen.

„Skoro bych řek,“ ozval se Quinton, „jak se tak koukám na tu mapu, že to tam maj Japíci skoro stejně daleko jako my vocaď…“ Promnul si temnou bradu. „Zajímavý.“

Koniec ukážky

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

1

Pryč od všeho