Lucy Dawson

MILENKA MÉHO MUŽE

Ukážka z elektronickej knihy

2014

Věnováno Camille

Děkuji Sarah Ballardové, Joanne Dickinsonové a všem z Little, Brown Book Group, rodině, přátelům a Jamesovi za jejich podporu.

Kapitola první

Než se dostanu zpátky do postele, jsem tak unavená, že nevím, jak si lehnout. Přetáhla jsem se tolik, že mi pokoj trochu plave před očima a mám pocit, jako bych našlapovala po obřích chomáčích vaty. Neslyšně zapluju pod deku k Peteovi, vděčně se ponořím do tepla a konečně zavírám oči. Brečela jsem tak dlouho, že mě pálí, jako bych si je smirkovacím papírem rozedřela do ruda. Bolí mě zevnitř.

Před chvílí jsem se málem přerazila, jak jsem se snažila proplížit do ložnice, aniž bych vzbudila Petea. Přitom jsem zavadila o rám obrazu, který jsme po vloupání ještě nestačili pověsit, a ukopla si malíček o roh postele. Bolestí jsem vyjekla, ale jeho to neprobudilo.

Předtím jsme leželi v posteli a povídali si a pak jsme šli spát… vlastně jen Pete. Divil se, kolik škody stihli zloději nadělat za tak krátkou dobu, nejspíš během několika minut. Nic jsem na to neřekla a on si mé mlčení špatně vyložil. Vzal mě za ruku a stiskl, čímž mě chtěl asi uklidnit a dát mi najevo, že je se mnou. A pak začal chrápat.

Pro mě není tak snadné usnout. Ani teď, i když jsem k smrti vyčerpaná, se nedokážu uvolnit. Nedokážu vypnout.

Sevřu víčka trochu křečovitěji a pokouším se hluboce dýchat, soustředěně z hlavy vyháním všechny ohavné myšlenky… Marně. Mozek pracuje o sto šest a bzučí mi v něm jako v úle.

Nakonec to vzdávám a zkouším myslet na něco pěkného a uklidňujícího. Před očima mi naskočí vzpomínka na piknik, který jsme si s mámou a sestrou kdysi udělaly na pláži. Páni, jak byl život v dětství jednoduchý. Myslím na to, jak jsme pobíhaly kolem mámy a smály se a ona nás šťastně pozorovala – ale jakmile se mi vybaví máma, je mi znovu do pláče.

Nejradši bych vstala a zavolala jí, ke všemu se přiznala, aby aspoň někdo věděl, co jsem provedla. Jenže si umím představit její lítost a zděšení, slyším, jak říká: „Ty moje chuděrko… Počkej na mě, hned jsem u tebe,“ a tím by měla po dovolené, kterou potřebuje jako sůl. Vím, že jí nic neřeknu, dneska ani zítra. Stejně bych tím dosáhla leda toho, že by to všechno najednou začalo být až příliš skutečné.

Stejně mě zítra čeká ještě spousta uklízení. V chodbě se mi do bot zaryly drobné střepy, přestože jsem předtím důkladně vyluxovala.

Když se Pete vrátil z práce a viděl tu spoušť, zůstal jako opařený. Na podobné věci je těžké člověka připravit po telefonu, a to jsem se vážně snažila. Vysvětlila jsem mu, že nevynechali ani jeden pokoj a odvedli velmi důkladnou práci, přesto byl ale viditelně v šoku. Obzvlášť ho zasáhlo, když v obýváku narazil na sošku slona s uraženým klem shozenou na podlahu.

„To snad není možné,“ vydechl nevěřícně. „Zničili i Berta. Hajzlové.“ Dřepl si nad popraskanými obaly od cédéček a přitom do koberce zašlapal kytky z rozbité vázy. „Kdo mohl něco takového udělat? Copak je ani nenapadlo, že všechny ty věci jsou pro někoho důležité, že je v nich spousta vzpomínek?“ Smutně mi Berta ukázal a zeptal se: „Vzpomínáš na toho legračního chlapíka, který ho vyrobil? Na toho, co neměl zuby?“

Nezmohla jsem se na slovo; němě jsem přikývla a říkala si, že se nesmím rozbrečet. Na odpověď jsem si tak či tak netroufala.

Opatrně Berta položil a pomalu zavrtěl hlavou. „Jak může někdo být tak zlomyslný? Prostě to tu bezhlavě rozmlátili. Doufám, že dostanou, co jim patří – šmejdi.“

Stáli jsme uprostřed obýváku a dívali se kolem sebe: na roztřískané rámečky s fotkami, rozervané polštáře, skříňky pootevírané, jejich obsah vyvrhnutý na podlahu jako vnitřnosti. Pak jsme pokračovali do dalších pokojů a Pete vypadal čím dál zdrceněji. V koupelně se po podlaze povalovaly otevřené lahvičky, po dlaždicích se roztékaly loužičky šamponu, stěny a zrcadlo pokrývaly cákance opalovacího krému a ve sprchovém koutu visely girlandy toaletního papíru. V ložnici jsme našli oblečení vyházené na postel, všechny zásuvky obrácené dnem vzhůru, knížky a časopisy poházené všude kolem, obrázky na zdech nakřivo.

„Jak mohli všechno zdemolovat a ani se nepozastavit nad tím, jak tím někomu ublíží?“ ptal se Pete nechápavě.

A v tu chvíli jsem se už rozbrečela. Nemohla jsem si pomoct. Nejdřív jsem se zalkla polykanými slzami a pak mi začaly téct po tvářích. „Ale jdi!“ chlácholil mě Pete, pospíšil si ke mně, vzal mě do náruče a pevně objal. „Jsou to jen věci. Hlavní je, že jsme oba v pořádku.“

To mě rozplakalo ještě víc. Musel mě držet, utěšovat a kolébat jako děcko, dokud jsem se neuklidnila.

Při vzpomínce na jeho láskyplné objetí mě bolestivě bodne u srdce a ohlížím se na druhou stranu postele, kde spí. Je mezi námi velká mezera, stáhl si k sobě skoro celou deku. Trochu se zachvěju a posunu se blíž k němu. Studenými chodidly se dotknu jeho nohy a on sebou ve spánku trhne, ale když se kolem něj ovinu a schoulím, abych se zahřála, tak se nebrání. Chvíli takhle ležíme a potom se zavrtí a převrátí. Taky se obracím, lehnu si k němu zády, ale on po mně sáhne jako vždycky a přitáhne si mě k sobě. Zapadneme do sebe, Pete si spokojeně vzdychne a znovu tvrdě usne.

Co jsme spolu, vždycky takhle rád usínal. Dalo mi práci si na to zvyknout, ale teď nedokážu zabrat, pokud ho u sebe necítím.

První noc, kdy jsme spali ve společné posteli, jsem se k němu otočila zády, jakmile zhasl. Byla jsem na to zvyklá z jiných vztahů. Pete ale rozsvítil a udiveně se zeptal: „Co to děláš?“

Trochu zmateně jsem odpověděla: „No, jdu spát. Proč? Co máš v plánu ty?“

„Nic. Jen si říkám, proč ses odstěhovala na druhou stranu postele. Smrdím snad, nebo co?“

Celá rudá rozpaky jsem zamumlala: „Ne.“

Pete se srdečně zasmál a pobídl mě: „No tak ať už jsi u mě.“ A tak jsem mu vděčně vklouzla do otevřené náruče a zatetelila se blahem.

A od té doby se to nezměnilo.

Nedávno jsem se to pokoušela popsat mladší sestře, která zrovna řešila problémy s muži. Skoro hodinu se mi s pláčem svěřovala, že nechce nic víc než potkat toho, který pro ni bude ten pravý. Copak má tak velké nároky?

„Mám pocit, že to nikdy nepřijde,“ vzlykala, a když jsem ji pohladila po vlasech, spustila nanovo. „Vždyť je mi už dvaadvacet! Nemůžu si pořád vybírat špatně, dochází mi čas! Za chvíli se celá rozteču a nikdo už mě nebude chtít.“ Jejímu výlevu jsem nevěnovala pozornost a místo toho jsem vymýšlela, jak ji povzbudit. Nakonec, její kluci se mi vždycky zdáli moc milí a vlastně jsem se pokaždé divila, co se pokazilo.

„No, mohla bys třeba…,“ začala jsem opatrně.

„Hlavně mi neraď, abych zůstala s Jackem! Opovaž se!“ Prudce se narovnala a střelila po mě varovným pohledem. „Nerozumíš tomu. Nemůžu prostě chodit s někým, kdo nechápe, proč tohle dělám.“

„Je to přece jen velká změna, Clare,“ namítla jsem mírně a podala jí další kapesník. „Musíš přiznat, že není moc lidí, kteří by odešli z právnické fakulty, aby se vrhli na… na vyučování salsy.“ Kousla jsem se do tváře, abych se neusmála. Vážně to nebylo k smíchu; kvůli studiu se zadlužila až po uši.

Mávla kapesníčkem a uraženě zalovila v sáčku s bonbóny, načež si strčila do pusy čtyři najednou.

„Nesnáším je,“ durdila se. „Už je nekupuj.“

„Ale je to zábava… Nikdy nevíš, jestli si vytáhneš kávovou příchuť, nebo karamelovou…“

Protočila panenky. „Jsem tak napnutá, že mi asi rupnou kšandy. Ale zpátky ke mně a k Jackovi. Nechápu, co je na tom špatného, když… když chci mít ze života víc. Trochu se porozhlédnout a –“

„Pokud si vzpomínám, Clare,“ skočila jsem jí do řeči, „nezakazoval ti, abys učila tango…“

„Salsu!“ vybuchla s plnou pusou. „Je to salsa, do prdele! Žádný tango! To jsou dvě úplně odlišný věci!“

„Nezakazoval ti učit salsu,“ pokračovala jsem trpělivě, „jenom řekl, že neví, proč chceš zrovna tohle, ale jestli ti na tom záleží, tak je to důležité i pro něj.“

„Přesně!“ V očích se jí blýsklo. „Copak nevidíš, co je na tom špatně?“

Zaváhala jsem: po pravdě jsem neměla tušení.

„Pokud chlap nechápe, proč něco chci dělat, pokud mě dokonale nezná a nejsme na stejné vlně, tak jaký to má význam?“

V duchu jsem si povzdechla, s pocitem, jako by mi najednou táhlo na stovku. Má se co učit. V tu chvíli přicupitala Gloria, štěně, které jsme si s Petem pořídili. Vzala jsem ji do náruče a šimrala na bříšku.

„Jak jsi ty poznala, že Pete je ten pravý?“ vyhrkla na mě Clare.

Pokrčila jsem rameny. „Zkrátka jsem to věděla. A v tom to je, jednoduše to víš. Až to přijde, určitě to poznáš.“

Dopáleně se na mě podívala. „Nemusíš mě poučovat.“ Pak na chvíli zmlkla a zírala do prázdna, než nejistě dodala: „Ale co jsi zkrátka věděla? Nechápu to.“

S povzdechem jsem se zamyslela. „Dobře spolu vycházíme.“

„Já vycházím se svým šéfem v restauraci, ale spát s ním nechci. Už ne.“

Když jsem k ní polekaně vzhlédla, vykulila na mě oči. „To byl vtip. Ale vážně, co tě na Peteovi přitahovalo? Neříkám, že není kus nebo tak, ale co ti na něm připadalo jiný než na ostatních?“

„Jeho smích a úsměv,“ odpověděla jsem bez váhání.

Clare se zatvářila otráveně. „Ježíši, to je klišé. Potřebuju se ještě napít.“ S tím se zvedla a šinula se do kuchyně.

Ale je to pravda: když jsme se s Petem poznali, jednou z prvních věcí, které mě na něm zaujaly, bylo to nadšení, jaké z něj vyzařovalo. Měl jiskru v očích a byl plný elánu, chuti do života. Poprvé jsem si ho všimla ve skupince přátel v jedné hlučné, nacpané hospodě. Vyprávěl jim nějakou historku a oni mu viseli na rtech, nedočkaví na pointu. Když přišla, všichni včetně něj, vybuchli smíchy a on se na ně spokojeně zubil od ucha k uchu. Očividně ho bavilo rozesmávat lidi, a to mi připadalo, no, zkrátka roztomilé. Pak zvedl oči a zachytil můj pohled a já zčervenala a sklopila zrak. Ve flirtování jsem vždycky byla nemožná. Nicméně za chvíli se objevil u baru, kde jsem seděla na barové stoličce a snažila se vypadat neodolatelně, i když jsem měla co dělat, abych nespadla, a zeptal se mě, jestli na mě zabírají otřepané fráze.

„Patříte k ženám,“ uvažoval, jako by se jednalo o skutečně závažnou otázku, „které ocení i tu nejbanálnější frázi a zasmějí se, nebo jste radši, když vás muž zdvořile pozve na drink?“

To záleží na tom, jakou banální frázi si vybere, řekla jsem mu (měla jsem trochu upito – proto jsem taky zůstávala sedět). Jaké mi může nabídnout?

Okamžitě tu narážku pochopil, přitáhl si stoličku a zeptal se, jestli by mohl začít třeba prohlášením, jaké mě dnes večer potkalo štěstí. Upozornila jsem ho, že pokud muž vyrukuje s tímhle, pak většinou není tou šťastnou ona, ale on, a že na sebe právě prozradil, že stojí jen o pobavení na jednu noc – kromě jiného nejspíš proto, že už si v posteli delší dobu neužil. (Střízlivá bych tohle nikdy nevypustila z pusy. Nikdy.)

S úsměvem odpověděl, že dál vysvětlovat nemusím. A co třeba rekvizity? Mohl by si obstarat kostku ledu a pokusit se do ní trefit, aby led rozbil.

To by bylo dokonalé, souhlasila jsem, kdyby byl George Clooney a seděli jsme ve Sky baru v L.A., ovšem poněkud směšné tady u Jiřího a draka, když venku fouká a skoro mrzne.

Hmm, přikyvoval. A co takhle něco přímějšího? Něco ve stylu „Nebudeme ztrácet čas dlouhým tlacháním, zvedneme se a hned teď odsud vypadneme, co ty na to, kotě…“ To není špatné, dumala jsem, až na to, že by klidně mohl být sériový vrah. Kromě toho jsem se domnívala, že muž, který se neobtěžuje s konverzací, si pravděpodobně nedá práci ani s předehrou – takže děkuji, ale nemám zájem. Vzpomínám si, že se usmál a řekl, že ho ani nenapadlo, že sex je už takhle brzy ve hře, a jestli jsem někdy nezkoušela pro změnu dělat drahoty.

V tu chvíli u mě málem skončil. Nebýt opilá, tak se urazím nebo znervózním, že si povídám o sexu s úplně cizím mužem, jenže ani jedno se nestalo. Naopak jsem se skvěle bavila. Neměl by v repertoáru něco vtipnějšího? dobírala jsem si ho.

„Udělej mi radost, řekni mi, že jsi ze Švédska, nemáš přítele, ale zato stejně pěknou sestru,“ pokusil se. Otřásla jsem se; ani náhodou. Jestli nic humornějšího nesvede, snad by měl vsadit na romantiku.

Chvíli nad tím uvažoval a pak vážně pronesl: „Jsi dívka, k jaké bych se rád vracel domů.“ To mě rozesmálo. Nic ve zlém, ale od života si slibuju víc než jen to, že budu sedět doma nad pletením a čekat na manžílka, až se vrátí ze šichty a budu mu moct naservírovat domácí sekanou.

Sakra, ulevil si a zatvářil se zkroušeně, dochází mu munice. „A co takhle prostě a jednoduše: Můžu tě políbit?“, pokračoval, protože je to prý pravda, vážně by mě rád políbil.

Po očku jsem se podívala na jeho usměvavou tvář, rozzářené, milé hnědé oči s vráskami v koutcích, které prozrazovaly, že se rád směje, a malinko jsem roztála. Potom jsem se znovu zasmála, tentokrát trochu nejistě, protože se v jednu chvíli zdálo, jako by všechno ostatní ztichlo a ustoupilo do pozadí, jako bychom si oba uvědomili, že mezi námi něco vzniká… a neochvějně jsem prohlásila, že tohle by nikdy nezabralo. Panebože, copak vypadám jako holka, která se po barech líbá s kdekým? Jasně že ne. A stejně to byla pěkně laciná hláška, na tu by se žádná nechytila. Rozhodně ne.

Jenže já jsem se chytila. Než večer skončil, dal mi své číslo a prosil mě, ať mu určitě zavolám, protože by si na mně chtěl vyzkoušet fráze pro první rande. Čistě v zájmu svého průzkumu, samozřejmě.

Počkala jsem celé tři dny, než jsem se ozvala, a další dva dny nato jsem seděla naproti němu v restauraci s jídelním lístkem v ruce a lámala si hlavu nad něčím vtipným a zábavným, co bych mohla říct.

„Tuhle část nesnáším,“ svěřil se mi. „Měl bych tě varovat, že se nejspíš pokusím zahájit konverzaci něčím, co ze mě udělá úplného idiota, a ty budeš sedět a rozhlížet se, kde jsou záchody, nebo uvažovat, jestli bys nemohla utéct oknem.“

To mě trochu uklidnilo. Ujistila jsem ho, že si určitě povede skvěle. Vždyť si nakonec přichystal všechny ty hlášky na první rande, ne? S trochu rozpačitým výrazem se přiznal, že nic zvláštního nevymyslel a může mi nabídnout nanejvýš: „Moc ti to sluší“, nebo „Tak mi pověz něco o sobě.“

Shodli jsme se, že ač to není nijak originální, nic se tím ani nepokazí. Dalších dvacet minut jsme se bavili vymýšlením vět, které by na prvním rande nikdy zaznít neměly, například: „Doufám, že ti tu chutná. Se svou bývalkou jsem tu jedl pořád.“, „Je mi to vážně trapné, ale nepamatuju si, jak se jmenuješ.“ nebo „Docela ses vyfintila, na to, že jdeme na párek v rohlíku.“

Byli jsme v nejlepším a Pete právě pronášel: „Nebo co třeba: ,Varuju tě předem. To v mých kalhotách není zrovna macek!‘“, když se u nás objevil číšník.

Nastalo ticho, které se táhlo snad donekonečna. Pak si číšník odkašlal v chabém pokusu zamaskovat smích, věnoval mi účastný pohled, zapsal si naši objednávku a namířil si to zpátky do kuchyně, aby všem vylíčil, jak ten chlap u stolu číslo deset právě sdělil své přítelkyni, že má malou výbavu.

Jeden z nás musel promluvit a prolomit tuhle strašnou společenskou noční můru, ve kterou se naše rande zničehonic proměnilo, takže jakmile jsem se vzpamatovala, souhlasila jsem, že to asi vážně není to nejlepší téma, jakým okořenit první rande. Už jen proto, že tím muž dává najevo, jak si představuje jeho zakončení. Což je samozřejmě omyl.

Pete vypadal zděšeně. „Panebože, tak jsem to nemyslel,“ vyhrkl, znechucený sám sebou, a zrudl až po kořínky vlasů. „Nechtěl jsem tím říct, že očekávám… Ale kdybys chtěla, tak bych… No nic. A není to pravda,“ dodal rychle. „S tou velikostí. Je v pohodě… To jen kdyby sis nebyla jistá, jestli… je k něčemu dobrý. Sakra, pořád melu… Nemůžu uvěřit, co jsem právě řekl!“ Zarazil se, dlouze vydechl a pak se zhluboka nadechl, aby se uklidnil. „Já nemůžu uvěřit, že jsem to řekl. Jeden by myslel, že mi mozek vypne pusu nebo tak, ale ne, pořád to ze mě padá…“

Znovu se pořádně nadechl. „Mohli bychom předstírat, že jsem nic z toho vůbec neřekl, a místo toho bys mi třeba pověděla něco o sobě?“

Když jsem překonala prvotní šok a potlačila nutkání zběsile vystřelit ze dveří (možná jsem byla jen zvědavá, jestli se mu podaří zachránit večer po tom šíleném záchvatu Touretteova syndromu), nakonec jsme si schůzku překvapivě užili. Zeptal se, jestli bychom se mohli vidět znovu, a já bez váhání přikývla.

Pak to začalo. Tu a tam večer strávený společně, klidná procházka za městem v horkém letním odpoledni, jen my dva a nesmělé vzájemné oťukávání, až došlo i na povídání o tom, jak si představujeme budoucnost. Když se mi nejistě svěřil, že si jako mladý kluk vždycky představoval, jak se ožení a bude mít děti, řekla jsem mu, že i já jsem vždycky toužila po dětech, s tím pravým… Ztichli jsme, podívali se na sebe a usmáli a já se najednou cítila tak lehce, že bych létala. Bylo to, jako bychom si v tu chvíli vyměnili tichý slib. Od té chvíle jsem věděla, že jsem jeho, a to mě ještě ani nepolíbil.

Postupem času jsme se sbližovali čím dál víc… Mluvili jsme spolu i několikrát denně a nikdy nám nedošla témata k hovoru. Neustále jsem se s ním smála, a když mi dal poprvé pusu, byl to ten nejsladší polibek na světě. Chtěla jsem s ním trávit každou volnou chvíli. Srdce se mi rozbušilo pokaždé, když jsem zaslechla zvuk jeho auta před svým bytem… Bylo to zkrátka dokonalé a já se do něj zamilovala až po uši.

První společné léto jsme strávili projížďkami po venkově a obědy v místních hospodách. Jednou, pozdě odpoledne, když už slunce začínalo klesat, jsme při zpáteční cestě zastavili na pláži a on do písku napsal „Miluju tě“. Pak to zakřičel z plných plic a poplašil upovídané racky, kteří nám kroužili nad hlavou. Rozesmála jsem se na celé kolo a vrhla se mu kolem krku tak prudce, až jsme oba spadli na zem. Připadala jsem si jako ve filmu – obklopená dokonalým štěstím.

A tohle Clare ještě nezažila – tím jsem si byla jistá. Netušila, jaké to je: vědět, že lepší už to nikdy nebude. Že můžete přestat hledat, že s tímhle mužem už zůstanete.

Clare se mezitím docourala zpátky s další lahví vína v ruce a našla mě s přihlouplým úsměvem na tváři.

„To snad ne, ty na něj zrovna myslíš, viď? Na pana dokonalého.“

Zasmála jsem se. „Někdy z něj ale doslova šílím. To přece víš.“

„A právě tohle nechápu!“ Pustila se do zápasu s korkovou zátkou. „Jakmile mi někdo začne lézt na nervy, tak mizím.“

„Pete mi neleze na nervy. No, někdy ano, ale já to neřeším a netrávím celé dny přemýšlením, co s tím. Když udělá nějakou pitomost, někdy to ignoruju, protože to nestojí za dohadování, jindy ne a pohádáme se, ale nakonec se jeden z nás zeptá: ,Nedáš si čaj?‘ a je po všem. O tom je opravdový vztah.“

Clare nakrčila nos. „To zní fakt lákavě. Budu se muset mrknout do diáře, jestli to vmáčknu někam mezi divoké roky na škole a pohřeb… No, zdá se, že mám plno. Smůla.“

To mě trochu popíchlo. Postrčila jsem Glorii z klína a netrpělivě jsem vzala Clare lahev z ruky. „Podívej, skutečná láska – pravá láska – znamená mnohem víc než růže, svíčky a přání na Valentýna.“

Clare si vydatně lokla vína a vratce postavila skleničku na stůl. „Znamená to, že ho budu milovat, i když po něm posté uklidím kalhoty pohozené někde na zemi? Na to kašlu… Já chci vášeň, vzrušení, dobrodružství. To přece není zas tolik.“ Nasadila bojovný, odhodlaný výraz.

„Ne, to není.“ Natáhla jsem se a jemně jí z ruky vzala lahev, které se znovu chopila. „Ale všechny tyhle věci postupně ustoupí něčemu mnohem hlubšímu a trvalejšímu. Nikdo není bez chyby, každý vztah vyžaduje spoustu práce, a jakmile narazíš na člověka, kterého opravdu, z celého srdce miluješ, je jedno, jestli nechápe, proč se chceš do něčeho pustit. Úplně stačí, že tvé rozhodnutí podpoří i přesto, že mu nerozumí.“

Poslouchám, jak Pete vedle mě oddechuje, pravidelně a klidně, myslím na to, co jsem řekla Clare, a vím, že je to pravda. Miluju ho nade vše.

Ale nemůžu mu říct, co jsem provedla.

Před dvanácti hodinami, potom, co odešel na jednání, jsem se prohnala všemi pokoji v našem domě jako uragán, v rukou jsem držela jednu z jeho golfových holí tak křečovitě, až mi zbělely prsty. Přes vlastní řev jsem skoro neslyšela tříštění skla a praskání plastových obalů; rámečky, sošky, Berta a všechno ostatní jsem smetla z polic a stolků a rozmlátila na kousky. Třískala jsem věcmi o zeď, roztrhala všechno, co mi přišlo pod ruku, převracela židle, rozkopala hromádky dévédéček. Když jsem skončila a celá udýchaná se jako žok sesula na podlahu, cítila jsem se k smrti vyčerpaná.

Pete se nikdy nesmí dozvědět, že jsem si to vykradení bytu vymyslela. Zítra dám všechno do pořádku. Vím, jak z téhle bryndy ven. Všechno bude fajn. Musí.

S touhle myšlenkou se moje tělo konečně uvolňuje a já pomalu usínám.

Kapitola druhá

Sotva za hodinu jsem znovu vzhůru. Škubnu sebou a s hlasitým vzdechnutím se doslova vytrhnu ze spaní. Pete se vedle mě ani nezavrtí. Svaly mám napjaté a dýchám mělce a krátce, ale dech se mi postupně prohlubuje – mé tělo usoudilo, že není potřeba bojovat ani utíkat.

Jediné, co se uklidnit nedokáže, je moje hlava. Přestože je 2:17 ráno, mozek se mi okamžitě rozbíhá na plné obrátky a vrací se k problému. Několik vteřin zírám upřeně na strop a hledám v paměti všechny náznaky – čekám na ráno a při tom se pokouším vypátrat okamžik, kdy se všechno pokazilo. Kdy přesně nastala ona chvíle, kdy se venku nenápadně zvedl vítr a začal sbírat listí ze země, kdy přišly ty drobné, dotěrné poryvy, co nadzvedají sukně a srážejí klobouky z hlav? Chvíle, kdy se ve filmu v neblahé předzvěsti rozezní zvony, cedule na zápražích obchodů se s vrzáním rozhoupají, psi neklidně kňučí a životem poučení usedlíci pátravě vzhlížejí k nebi? Protože zdaleka nejvíc mě na tom znervózňuje to, že si nemůžu vzpomenout na nic mimořádného. Nepostřehla jsem žádná znamení, žádné varovné signály. Vlastně si jasně vybavuju, jak jsem v práci říkala Lottie, že jsme se s Petem dokonale sžili. A to bylo před třemi týdny. Jen tři týdny!

Byl to úplně obyčejný den v obyčejném týdnu. Svěřovala jsem se Lottie, jak jsem byla o víkendu naštvaná, protože Pete pracoval přesčas a já kvůli tomu musela jít sama na svatbu kamarádky.

„Byla to naprostá hrůza,“ stěžovala jsem si Lottie. „Všichni tam měli manžela nebo přítele, a já tam jen tak stála, žmoulala stopku šampusky a litovala, že tam Pete není se mnou. Výslovně jsem ho prosila, aby si na ten víkend udělal čas. A jako by to nestačilo, byla to tradiční keltská svatba, takže tam hrály housle a píšťala a tancovaly se kruhové tance.“

Lottie se ušklíbla.

„Všichni se zvedli i se svými drahými polovičkami a vtom Amandin přítel na celé kolo zahulákal: ,Hej, počkejte! Koukněte, kdo netancuje!‘ a všichni se po mně ohlédli, jak tam tak sedím, hledím si svého a snažím se tvářit nenápadně, a pak pokračoval: ,No tak, Mio! Neseď v koutě, pojď si zatancovat!‘“

Lottie si soucitně povzdechla. „To si děláš srandu!“

„Ne,“ opáčila jsem, „nedělám. Tak si představ, jak na mě všichni zírají, kapela čeká, až bude moct začít hrát, a mně pomalu dochází, že nemám na výběr a budu se muset zvednout. Jak jsem se vlekla na parket, připadala jsem si jako idiot, ale říkala jsem si, že čím dřív si to odbudu, no však víš…“

Lottie souhlasně přikývla.

„Ale pak, pak tomu nasadil korunu, když zakřičel: ,Sakra, ona nemá s kým tancovat! No tak, chlapi! Vzmužte se!‘“

Lottie zalapala po dechu a zakryla si pusu dlaní. „To nemůžu poslouchat. Je to děsný. Proč ho Amanda neumlčela?“

„Přesně! Sledovala jsem, jak manželky šťouchají do svých partnerů a napůl pusy jim šeptají: ,Tak běž, chudák holka… je tu úplně sama,‘ předávají si mezi sebou děti, židle vrzají, chlapi se neochotně škrábou na nohy a nakonec si Tim, manžel mé kamarádky Louisy, nasouká do pusy zbytek párku, co právě jí, a rozjařeně zahaleká: ,Tak pojď, holka! Roztočíme to na parketu!‘ a svatebčani jásají, jako by to byl hotový válečný hrdina nebo co. Bylo to tak trapný. V tu chvíli bych nejradši umřela.“

Lottie zvedla ruku. „Už dost. Víc už nesnesu.“

„Když jsem se vrátila domů, vyprávěla jsem to Peteovi, a jemu to připadalo zábavné! Prostě paráda. A to není všechno – nakonec v práci skončil dřív, než čekal, a stihl si zajít do posilovny.“

Lottie se zatvářila dostatečně vyděšeně a zašeptala: „A co se stalo pak?“

V tu chvíli jsem jí víc říct nestačila, protože Naplácej mi, náš šéf, se vrátil z porady a my musely předstírat, že pracujeme.

S přezdívkou Naplácej mi přišla Lottie, když jsme zjistily, že šéf po večerech brouzdá na dost neslušných stránkách. Proč ho proboha napadlo prohlížet si gay porno zrovna na firemním počítači, to mi nejde do hlavy, ale po pravdě se obě snažíme moc na to nemyslet. Jak nakonec Lottie řekla, někdy musí používat jeho počítač a sedět přitom na jeho židli a při představě, co na ní večer předtím asi dělal, se jí zvedá žaludek.

Trvalo snad celou věčnost, než Naplácej mi prohlásil, že odchází na další jednání a vrátí se za hodinu za dvě. Jakmile jeho kufřík zmizel za dveřmi, chvilku jsme počkaly, abychom si byly jisté, že je vážně pryč, a pak jsme se zase otočily k sobě.

„Nemůžu uvěřit, že Pete šel do fitka!“ pohoršila se Lottie.

„V poslední době je tam v jednom kuse. Prý mu to pomáhá ,vypnout‘, když má moc práce.“ Pokrčila jsem rameny. „Mám pocit, že ve skutečnosti mu jde o to, aby mohl dál pít pivo a nepřibral, přestože pravda je, že já na něm žádnou změnu k lepšímu nepozoruju.“

Při zmínce o pití jsme usoudily, že si potřebujeme dát čaj. Nad čajem trávíme s Lottie hodně času. V kanceláři jsme samy. Naplácej mi podniká s něčím, čemu říká marketingové poradenství, což v praxi znamená, že společnostem poskytuje reklamní služby, které by si mohly bez problémů zařídit samy. Já mám na starosti (alespoň podle smlouvy) zápisy z mítinků, sjednávání místní inzerce a aktualizování firemních databází a Lottie spravuje webové stránky. Jediná pěkná věc, která se o téhle práci dá říct, je, že jakžtakž platí účty, a přitom nám s Lottie pomáhá nezbláznit se. Stihneme si toho dost povědět.

„Myslím, že mi už ani nevadí Jakeovy tenisky v ložnici. Asi jsem si na ten smrad zvykla,“ přemítala Lottie později. „Ale když jsem nedávno vyklepávala polštáře na gauči, vypadly z nich čínské hůlky, dvacetipence a hrst nehtů. Je to nechutný. Proč je nemůže hodit do koše jako všichni ostatní?“

„Já jsem viděla, jak si Pete před televizí nehty na nohou okusuje,“ opáčila jsem.

„Rozkošný,“ ušklíbla se Lottie a zvedla se. „Dáš si ještě jeden?“

„Tak jo. Můžeš mi do něj nalít trochu víc mléka? Je to divný, viď?“

„Asi jo. Proč používáme zrovna kravské mléko? To byly ty krávy prostě jen ve správný čas na správném místě?“

„Ale ne,“ zamumlala jsem zamyšleně. „Nejde mi do hlavy, jak může Pete dělat tak nechutné věci, jako když si přede mnou okusuje nehty na nohou, a přitom je to ten samý chlap, co mi šeptal tak krásná slova, že jsem se z nich doslova celá chvěla.“

Lottie si odfrkla a upravila si sukni, která se tím prudkým zvednutím rozevlála. „Na tom není nic k nepochopení. Klíčový je ten minulý čas. Na začátku to dělají všichni. Jake mi v posteli říkával věty jako ,Jsi ta nejkrásnější žena na světě‘. Teď už je to jen ,Co chceš, abych udělal? Tak to mě budeš muset trochu povzbudit.‘“ Povzdychla si, sebrala oba hrnky a zamířila do kuchyně.

Připomněla mi tím jednu noc v Peteově pokoji, v bytě, ve kterém bydlel, když jsme se poznali. Byli jsme spolu teprve krátce. Venku bylo horko a dusno a vzduch se vůbec nehnul, takže nepomohlo ani dokořán otevřené okno a odhrnuté závěsy. Milovali jsme se potichu, protože jsem se bála, že nás uslyší spolubydlící a s ním i polovička sousedů. Byli jsme zamotaní do peřin a dovnitř svítil měsíc, pomalé, mělké pohyby jen zvyšovaly naléhavost a intenzitu milování, které provázely sotva slyšitelné vzdechy, křečovitě stisknuté dlaně, přerývané zasténání, které nedokázal zadržet, kůže zvlhlá potem… a já si vážně připadala krásná. Potom si mě přitáhl do náruče, objal mě a jen tak jsme tam leželi v tichu.

„Vědělas, že když jsou dvě srdce takhle blízko u sebe, tak se jejich rytmus sladí?“ zašeptal nakonec a jemně mě políbil na šíji.

V tu chvíli jsem mu chtěla říct, že ho miluju, ale neudělala jsem to – pořád se na to zdálo být moc brzy –, i když jsem si tím byla jistá, jednoduše jsem to věděla.

Lottie se vrátila ke stolu se dvěma hrnky plnými až po okraj a hlasitě zaklela, když z jednoho trošku vylila. Pak se posadila na svou židli a přitom si vychrstla čaj i na blůzu. „Sakra!“ zavrčela a natáhla se po papírovém kapesníčku. „Co to se mnou je?“ Pustila se do čištění halenky, ale kapesník se začal drolit a na černé látce se jí udělala spousta bílých žmolků.

Zvedla jsem se, zašla do kuchyně pro navlhčený hadřík a hodila ho po ní.

„Díky. Takže, co máš dneska večer v plánu?“ zeptala se. „Večeři, televizi a do postele jako obvykle?“

„Tak nějak. Pete asi zase půjde do posilovny, nic zvláštního.“

„Opakování jde ruku v ruce se stereotypem…,“ prohlásila Lottie a přitom si otírala halenku.

Zasmála jsem se. „To sis právě vymyslela?“

Lottie zvedla hlavu a zaculila se. „Asi jo. Možná jsem chtěla říct, lepší vrabec v hrsti… nebo lepší líný chlap doma než dva na střeše? Nemůžeš žít s nimi, tak proč prostě neodtáhnou? Já nevím.“

Pomyslela jsem na Petea a usmála se. „Já se spokojím s tím svým vrabcem. Neměla bych sílu začínat si s někým jiným. Pete mi stačí.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Milenka mého muže

Věnování

Poděkování

Kapitola první

Kapitola druhá