Robert Makłowicz

Café Museum

Ukážka z elektronickej knihy

Tiráž

Robert Makłowicz

Café Museum

Copyright © by Robert Makłowicz 2010. All rights reserved. Published by arrangement with Wydawnictwo Czarne, Poland.

Translation © Pavel Weigel, 2014

Photography © Andreas Praefcke, 2008; Agnieszka Makłowicz, 2013; Miloš Jirsa, 2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být rozmnožována a rozšiřována jakýmkoli způsobem bez předchozího písemného svolení nakladatele.

Druhé vydání v českém jazyce (první elektronické).

Z polského originálu Café Museum přeložil Pavel Weigel.

Odpovědná redaktorka Klára Soukupová.

Fotografie (pdf) Miloš Jirsa.

Obálka (s použitím fotografie Andrease Praefckea), grafická úprava a sazba Miloš Jirsa.

Konverze do elektronické verze Tomáš Zeman.

Vydalo v roce 2014 nakladatelství Dokořán, s. r. o., Holečkova 9, Praha 5 150 00, www.dokoran.cz, dokoran@dokoran.cz.

(pdf – 682. publikace, 140. elektronická;

epub – 683. publikace, 141. elektronická;

mobi – 684. publikace, 142. elektronická)

ISBN: 978-80-7363-632-6 (pdf)

ISBN: 978-80-7363-633-3 (epub)

ISBN: 978-80-7363-634-0 (mobi)

Kniha byla vydána za finanční podpory Instytutu Książki – Book Institute – the © POLAND Translation Program.

Kniha byla vydána za finanční podpory Polského institutu v Praze.

Žádná z lidských ctností na tomto světě není trvalá kromě jediné: kromě pravé zbožnosti. Víra nás nemůže zklamat, protože nám na tomto světě neslibuje nic. Opravdově věřící člověk nás nezklame, protože nehledá na světě žádné výhody. Uplatněno na životy národů to znamená: Tyto národy marně hledají takzvané národní ctnosti, které jsou ještě pochybnější než ctnosti individuální. Proto nenávidím národy a národnostní státy. Moje stará vlast, monarchie, byla velkým domem s mnoha dveřmi a s mnoha místnostmi pro mnoho druhů lidí. Tento dům byl rozdělen, rozpolcen, zničen. Nemám tam už co pohledávat. Jsem uvyklý žít v domě, nikoli v kabinách.

Hrabě Franz Xaver Morstin, hrdina novely Císařova bysta Josepha Rotha

* * *

Náměstí v Pápě bylo už od úsvitu zaplněno zvuky nejrůznější lidské činnosti. Vstal jsem z lůžka svižně jako čínský gymnasta a ihned jsem v touze po oslnivě bílém maďarském slunci otevřel okna vedoucí na Hlavní náměstí. Hodnou chvíli jsem stál v jeho paprscích a slunce mě s jitřní jemností hladilo po tvářích tak něžně, jako kdybych byl červeným paprikovým luskem z oblasti Kalocsa či ze Segedínu, žlutým melounkem či velkým červeným melounem od Csongrádu, hladilo mě, jako kdybych byl od nepaměti součástí této země, jako kdybych sám přijel na malém koni v 9. století od Uralu k Dunaji, abych získal vlast, jako kdybych denně žehlil kalhoty parádní uniformy admirála Horthyho de Nagybánya, spolu se svatým Štěpánem šlohl korunu určenou Boleslavu Chrabrému, nebo jen choval ve Velké dunajské kotlině místní prasata plemene mangalica. Ale možná slunce jen chtělo, abych bezmezně důvěřoval jeho teplu a světlu a abych se zbavil případných pochyb. Přimhouřenýma očima jsem chvíli pohlížel na okázalé barokní stavby, za které město vděčí rodu Esterházyů, avšak vůně čerstvé kávy, kterou jsem ucítil, mi velela, abych se co nejrychleji vydal do jídelny hotelu Arany Griff, jehož hostem jsem se včera stal.

Cítil jsem se lehce a čile, přestože jsem si předešlého dne v příšerném žáru prohlížel město, koupal se v termálních lázních a k pozdní večeři si dal sedmihradskou skopovou polévku s čerstvým estragonem a kysanou smetanou, perkelt ze selete s houskovými knedlíky a višňový štrúdl, k čemuž jsem hojně popíjel bílé víno ze Somló, přírodní kadarku ze Szekszárdu a předtím i potom hruškovici.

Měl jsem tedy dobrou náladu, přestože na snídaňovém stolku vedle patřičných atributů – rohlíků, uheráku, vařené šunky a meruňkového džemu – nestydatě ležel a žlutě svítil potravinářský vřed – margarín. Ze zvyku, i když toho rána bez zlosti, která je při pohledu na margarín normální, jsem maďarsky požádal o máslo, načež mi číšník přinesl džbánek mléka. Pochopil jsem, že zamýšlenou prosbou o máslo (vaj) jsem žádal o mléko (tej), slovo „tej“ jsem totiž použil také, požádal jsem tedy ještě jednou o máslo (vaj) a tentokrát požadoval vaj (máslo), a ne tej (mléko). Číšník se na mě podíval jako na idiota a přinesl margarín. S naprostým klidem jsem tedy snědl rohlíky nenamazané a za hodinu jsem už vjížděl do půvabného města Győr, položeného nad třemi řekami.

Bez námitek jsem vyšel do třetího patra, přestože chůze po schodech je jedna z nejpitomějších činností, které jsou lidem vnucovány. Kancelář byla nevelká, útulná a příjemně klimatizovaná, notářka milá a mladá. Navíc se jmenovala Czeresznyáková, což není pro návštěvníka z Polska nevýznamné, protože navzdory úsilí B. Wildsteina[*] každý z nás ví, že Tomek Czereśniak[†] byl fajn a z řádné rodiny. Po slavnostním přečtení dokumentů jsme je podepsali, a tím byly posvěceny z moci úřední. Tak jsem se začátkem srpna roku 2006 stal majitelem necelého hektaru půdy a ruin vesnických budov v nevelké maďarské vesničce na severní straně Balatonu, v osadě, která leží v místech, kde se stýká Bakoňský les s vulkanickým dnem prehistorického Panonského moře, na pomezí dvou vinařských oblastí: Badacsony a Balaton-felvidék. Ihned jsem se tam rozjel. Slunce stálo v zenitu a cvrčci třeli nožkami tak silně, jako by vyzývali na souboj cikády z Dalmácie. Míjel jsem zelené, vinnou révou porostlé kužele sopek, mnohem starších než lidstvo samo, na jejich úbočích pole slunečnic klanějících se slunci a kolem těch zlatých a zelených ostrovů také mírně zvlněné prázdné prostory porostlé zežloutlou, skoro bílou trávou. Jejich zvláštní jednobarevnost nijak nerušily ze země místy vyčnívající zuby zvětralých béžových skal ani stáda maďarských buvolů ideální šedé barvy, kvůli níž jsou szürke marha nazývaní šedý dobytek. Občas se tráva prudce zakývala, ale teprve na druhý pohled jsi v ní postřehl stádo ovcí, s dovedností chameleona splývající s barvou okolí. Ovčáci nosili jen vyšisované oblečení a zaháněli berany rachotícími motokoly starými jako sopky, pomáhali jim v tom ovčáčtí psi s vybledlou srstí.

Strčil jsem do zrezivělé venkovské branky a stanul na svém. Když jsem pohlédl před sebe, viděl jsem kužel posvátné hory vinařů Szent György-hegy uzavírající obzor. Po levé ruce, rovněž v dohledu, jsem měl čedič Badacsony. Můj Bože! Napadlo mě snad někdy, že na tomto, právě na tomto místě si budu připomínat slova velkého Bély Hamvase? Připravil jsem se pečlivě. Otevřel jsem Filosofii vína na patřičné, předem vybrané straně a začal beze spěchu číst:

„Nakonec zůstává ještě BADACSONYSKÉ a SZENT-GYÖRGYHEGYSKÉ. Obě dvě jsou mužská vína, a to v každé odrůdě. Uvnitř lze najít každý odstín mužské bytosti, od sebeobdivujícího Narcise po asketu, od královské vznešenosti po bohémství. To je velká věc. Neboť každý kopec je ucelený kosmos. Urodí se tu každá odrůda, počínaje rýnským a vlašským ryzlinkem až po aszú. Pověstné odrůdy jsou szürkebarát a kéknyelű. Jestliže jednou budu na universitě působit na katedře vinařství, budu půl roku přednášet o rozdílech existujících mezi BADACSONYSKÝM a SZENTGYÖRGYHEGYSKÝM. Jsou školním příkladem toho, jak a v čem se dvě vína mohou vzájemně podobat a v čem lišit. BADACSONYSKÉ je jako světově proslulý umělec, SZENTGYÖRGYHEGYSKÉ zase jako umělec, který se během svého života ledva pohnul ze svého pokoje, a přece vytvořil větší dílo než ten, koho oslavovali. Obě vína jsou velká, ale velikost jednoho bych nazval olympskou, velikost druhého čínskou, řekněme velikostí taa. Je zvláštní, jak si mezi oběma nedokážu vybrat. Už už jsem se rozhodl pro SZENTGYÖRGYHEGYSKÉ, jenže jakmile jsem vypil sklenku badacsonyského ryzlinku, okamžitě jsem stál na jeho straně; potom jsem přísahal na BADACSONYSKÉ, ale jen do té doby, než jsem se dostal k SZENTGYÖRGYHEGYSKÉMU. Konečně, co mi může zabránit v tom, abych byl zároveň Řek i Číňan?“

Ve skutečnosti můžu být Polák, Maďar, Chorvat, haličský Žid, sedmihradský Sas nebo Šváb, můžu být Čech i Rusín, Bojko, Hucul, dokonce i Lemek, přestože nesnáším vodku s éterem – můžu být několika z nich současně, ale nikdy jen jedním. Nosím totiž v genech mnohonárodnostní dědictví dřívějšího Polska a habsburské monarchie. Moje babička z otcovy strany se jmenovala Samelová a byla Maďarka. Její dcera, rozená Weidingerová, polsky už uměla, i když lépe a mnohem raději mluvila maďarsky. Prababička z matčiny strany se jmenovala Markiewiczová a byla to polská Arménka a babička, rozená Paraniuková, byla řeckokatolická Rusínka. Viděl jsem ji jen jednou, přestože zemřela až koncem sedmdesátých let 20. století. Oddělila nás od sebe pomyslná hranice, kterou kdysi vyznačil na mapě britský aristokrat Curzon[‡] a v opravdovou hradbu pak proměnil Stalin za souhlasu Churchilla i Roosevelta. Prarodiče žili ve Stanisławowě a do války se jim vedlo dobře, protože dědeček Izydor měl mlýn a dům na Belwederské ulici a babička Helena, dcera zámožných ukrajinských sedláků, přinesla do manželství půdu v Tyśmienici ve Východních Karpatech, v Huculsku. Dědeček byl římský katolík arménského vyznání a podepisoval se „Mokłowitz“, podle ducha ukrajinské transkripce. Jako „Mokłowitz“ se podepisoval rovněž jeho bratr Włodzimierz, který před válkou utekl do Belgie – byl totiž zapleten do odboje ukrajinských nacionalistů proti polskému státu. Do konce života měl nad stolem v bruselském bytě znak Ukrajiny, takzvaný tryzub, a portrét Piłsudského, toho pána z Litvy, který mluvil o Polsku jako o preclíku prázdném uprostřed a cenném na okrajích a který toužil vytvořit polsko-litevsko-ukrajinsko-běloruskou konfederaci, a když národní demokraté dohadovali s bolševiky rižský mír a zabírali to, co se dalo popolštit, přijel do tábora Petljurových[§] legionářů a před nastoupenými vojáky pronesl památnou větu: „Pánové, velice se vám všem omlouvám.“

V Belgii narozený Włodzimierzův syn Jean Mokłowicz mluví perfektně polsky. Ukrajinsky nerozumí ani slovo.

Walerian, bratr Izydora a Włodzimierza (bylo jich devět dětí), se podepisoval „Makłowicz“. V této podobě je jeho jméno na katyňském seznamu: „6159. Ppor. Makłowicz Walerian, s. Mikołaja, nar. 1908, † Charkov“.

Další bratr Jarosław se také podepisoval „Makłowicz“. Zemřel v březnu 1945, když v uniformě 1. armády Polského vojska útočil na pevnost Kolberg. Jejich sestra Franciszka, kterou jsem znal, protože se ještě před válkou přestěhovala ze Lvova do Krakova, byla za svobodna Makłowiczová.

Jsem tedy Řek i Číňan zároveň, vadí to snad někomu? Přestože je mou mateřštinou polština, rád slýchám kolem sebe i jiné řeči. Mám radost, když v jednom městě narazím na chrámy různých náboženství, a ještě víc mě těší, když jsou všechny otevřeny. Překračování hranic bylo od dětství mou oblíbenou zábavou a pomyšlení na jejich existenci jedním z nejčastějších důvodů zaklení. Jakmile jsem mohl samostatně rozhodovat o místě svého pobytu a osud zajistil, že se hranice směly překračovat, často jsem podnikal výpravy bez konkrétního cíle, jen abych uslyšel jiný jazyk, pojedl jiný druh polévky, okusil jiný alkohol, zahlédl jinou krajinu. Abych spatřil vlastní odraz v jiném zrcadle. Je to nutné, protože zrcadla dovedou lhát, a když se tedy celý život prohlížíš jen v jednom, nemusíš se dozvědět, jak doopravdy vypadáš.

* * *

Velký červený sluneční kruh nevyhnutelně směřoval na stranu, kde bych měl už zítra být, ke Slovinsku. Zatím jsem jen opustil vesnici, abych usedl v nedalekém městečku Tapolca k talíři kakashere pörkölt – přímo bravurně dušených kohoutích varlat v takzvané krátké omáčce – a zřetelně jsem v ústech rozeznával, že podle starobylého zvyku se cibule z Makó nesmažila na slunečnicovém oleji, ale na sádle z prasat mangalica a v něm rozpuštěné mleté paprice. Tak je to nejlepší, i když údajně ne moc zdravé. Nehlučně jsem tedy pomlaskával a v duchu srkal, protože jsem byl s maďarským jídlem velice spokojen, ale současně jsem se těšil na to, co přijde zítra ve Slovinsku. Se zápalem jsem tedy konzumoval kakashere, ale hlavou mi už bloudila ajdova a pehtranova potica, pršut z Istrie, idrijski žlikrofi, a dokonce ajdova kaša s houbami. Nedokážu se totiž příliš dlouho živit tím, co vynalezl jeden národ. Budu tedy dál bydlet v Krakově a současně myslet na to, že k mému sídlu v Maďarsku je to pouhých pět set kilometrů, budu bydlet v Maďarsku a myslet na to, že do Vídně to mám sto osmdesát kilometrů, do Lublaně tři sta kilometrů, do Záhřebu dvě stě a do Terstu čtyři sta. Bude pro mě zatím ještě jednodušší jet kupředu, abych se jako kulečníková koule neustále kutálel po žlutočerném suknu stolu nazývaném střední Evropa. Hodně takových cest – občas s trasami zmatenými jako šťouch nováčka a občas přesnými jako zásah mistra – jsem už absolvoval. O některých vám budu vyprávět. Vadí to snad někomu?

„Kusmanek, hurrah!“

Říkali nám Němci, že jsme cizozemci,

a my jsme Poláci, chlapci Rakušáci.

Lidový popěvek z Haliče

Toho rána jsem se bál a měl jsem k tomu přinejmenším několik důvodů. Do Vídně jsme dorazili pozdě odpoledne a už v osm večer na nás čekal stolek v restauraci Drei Husaren. Do Drei Husaren je samozřejmě možné vstoupit přímo z ulice, avšak jen pod podmínkou, že právě mají volný stůl, což se stává jen málokdy, a že sis vzal na procházku oblek Ermenegildo Zegna a vrzající polobotky, nejlépe značky Church’s of London či alespoň K&K Platinum, protože bez saka dovnitř nepouštějí a pozorně sledují, jestli nemáš na nohou tenisky. Je tedy možné směle říci, že Drei Husaren je pekelně snobské, vzorově buržoazní a zatraceně drahé místo. Kolegové však bezpodmínečně chtěli poznat špičky vídeňské gastronomie a tato restaurace je její opravdovou, navíc stále živou legendou. Založili ji v roce 1933 tři husaři z bývalé císařskokrálovské armády: dvě hrabata rodu Pálffyů a baron Sonjok. A jak se na Vídeň slušelo, byli to stoprocentní Maďaři.

Ke stolku vám tam přivezou speciální vozík, až po okraj naplněný geniálními hors d’oeuvres, dále vám nabídnou hustý humrový krém s hřebenatkou, a pokud někdo dává přednost tradičním pokrmům, může si objednat tafelspitz nebo nadmíru smetanový telecí paprikáš se sametovými čerstvými máslovými nočky, které připomínají halušky nebo špecle.

Byli jsme čtyři, ale jak to tak ve Vídni bývá, potkali jsme na ulici dalšího známého. Pokud jsi z Krakova, Tarnowa nebo Bílska, vždycky potkáš ve Vídni někoho ze svých končin. Můžeš celé roky chodit po Štětíně nebo Inowrocławi, aniž někoho potkáš, a postačí překročit okruh vídeňského Ringu a už se na tebe někdo vrhá, líbá tě nebo ti alespoň tiskne ruku. Ne vždycky jsou to setkání žádoucí, selbstverständlich.

Tak tomu bylo i tentokrát. U muzea guláše jsme narazili na finančního magnáta z Myślenic u Krakova, velkého zbohatlíka, který vyjádřil touhu nás provázet, a my jsme se ho nedokázali zbavit. Obvykle nosil své mokasíny se střapci se šiškovitými konečky, džíny a tričko s výrazným podílem polyesteru pyšně, tentokrát však bylo znát, že se ve svém úboru cítí poněkud nejistě.

Maître, který nás vítal, hned na prahu prohlásil, že je mu velice líto, ale že takto oblečený muž nesmí usednout ke stolku.

„Hned jsem kurva věděl, že k tomu dojde!“ postěžoval si kolega z Myślenic, který tak spontánně vyjevil svou intuici, ale maître bleskově navrhl kompromisní řešení.

Zašeptal totiž, že mu nenápadně přinese ze šatny služební sako – protože, meine Herren, vlastní sako si může zapomenout každý! Magnát v saku vypadal jako princ waleský v bistoru, znovu ale nabyl jistotu a mezitím nás už vedli ke stolku. Jakmile jsme usedli, pustil jsem se do živé diskuse se sommelierem, rozhovoru užitečného i očekávaného, protože se týkal volby aperitivů. Navrhl jsem, abychom pro dobrý začátek vypili číšku rosé Schilcher, produkovaného výlučně v západním Štýrsku, u hranic Kraňska a Slovinska, a to z místního druhu hroznů Blauer Wildbacher. Je to víno neobyčejně svěží a ovocné, s nečekanou, přímo extrémní úrovní kyselinky, a dokonale se proto hodí na začátek, nádherně otevírá ústa a připravuje je na dlouhodobé úsilí.

„A kurva, to je věc!“ poznamenal výstižně kolega z Myślenic, ale podařilo se nám zabránit tomu, aby si objednal čaj Earl Grey a vodku.

Dál už probíhalo všechno jako obvykle, o to víc jsem se tedy obával rána. Vozíky zajížděly k našemu stolku jako tramvaje do nočního depa, navíc se ukázalo, že ve sklípku mají neobyčejně vzácný Schilchersekt a Schilcherbrandwein a také velice zajímavou kolekci morušových destilátů z údolí Wachau.

Odešli jsme pozdě a v povznesené náladě, a abychom se zbavili kolegy z Myślenic, zamířili jsme rovnou do hotelu. Vybudovali ho ve velkém starém, uvnitř přestavěném domě – nebyl to však klasický hotel, s portýry v operetních uniformách, číhajícími na zavazadla a tuzéry u otáčivých dveří, pokojskými s čelenkami a zástěrkami, palmami ve foyer, stroji na čištění bot postavenými v koutech, mramorovou recepcí otevřenou nonstop, ověšenou povinnou soupravou zbytečných hodin, které by ukazovaly čas v Tokiu, Londýně a New Delhi. Atmosféra zde spíše připomínala penzion. Recepce na noc zavírala, každý host dostal klíč od dveří, ledničky naplněné miniaturními lahvičkami s alkoholem stály na chodbách a byly velké, protože každá byla určena pro celé patro. Kdo si lahvičku vzal, napsal do patřičného formuláře číslo pokoje, druh a počet nápojů.

Opět jsem s obavou pomyslel na následující den, protože Jurek, kéž ho Bakchus uchová v božské paměti, vybral z chladničky všechny láhve, do formuláře napsal číslo svého pokoje s důležitým a závažným dvojjazyčným záznamem: „Alles – celá lednička“. Nevzpomínám si, kdy jsem usnul, ale obavy jsem určitě už neměl.

Špatné ráno však přišlo, a to i rychleji než Robert Korzeniowski[**] a tvářilo se stejně výhrůžně jako oknírovaný obličej politika strany Právo a spravedlnost z Podlesí nebo Rzeszowska. Nepochybně jsme byli v naprosté moci acetaldehydu. Základní východiska z takové situace jsou dvě: dlouho trpět, mírnit stav pilulkami a vitaminovými nápoji, nebo ho bleskově změnit přebitím aldehydu alkoholem, což nás však za několik hodin opět přivede do výchozího nežádoucího stavu. Neobával jsem se však rána, které teprve přijde, obával jsem se a štítil jen toho, které už nastalo a svým příchodem zraňovalo a bolelo, chtěl jsem se ho tedy zbavit stejně rychle jako kapsář vyprázdněné peněženky. Moji kolegové tento názor sdíleli, ke snídani jsme si proto objednali do kávy moravskou slivovici. A dobrý Bakchus nad námi bděl, kdybychom totiž volili cestu pozvolné rekonvalescence, pravděpodobně by se nám nikdy nepřihodilo to, k čemu mělo dojít později.

Byl to jeden z těch zázračných a – upřímně řečeno – vzácně se vyskytujících okamžiků, kdy alkohol pouze zostřuje smysly, rozjasňuje všechny obrysy a jako moudrý učitel uspořádává okolní svět. Bývají takové chvíle (i když na ně nejednou čekáš celá léta), kdy piješ, piješ a piješ, a máš nezkalenou mysl, ba co víc: vidíš lépe a dál, slyšíš více a vnímáš intenzivněji. Jsi jako velryba, která denně polyká miliony litrů vody a vyplivuje ji velkým gejzírem, ponechává si jen chutný a užitečný plankton – ty si zase ze všeho, co se kolem děje, ponecháváš jen ty nejdůležitější informace, třebaže normálně tě přímo nadýmají spousty nesmyslů a hloupostí, které bezděčně hltáš a nevyplivuješ.

V recepci už na Jurka čekal účet za obsah ledničky. „Obstojná objednávka,“ zněl záznam napsaný rukou polsky. Samozřejmě že polsky, vždyť jsme byli ve Vídni. Jak řekl hrabě Chojnicki v Pochodu Radeckého, když věštil neodvratný konec Nejjasnější monarchie: „Němečtí Rakušané umějí prý nanejvýš tančit valčík a prozpěvovat u mladého vína.“ V tomto směru se za ta léta moc nezměnilo. Proč by němečtí Rakušané měli postávat v hotelových recepcích a klanět se hostům, když to jako dříve mohou dělat Poláci nebo Češi, kterým je navíc nyní možné platit méně, protože mají jiné pasy? Němečtí Rakušané se skoro bez lítosti rozloučili s habsburskou říší, protože se konečně mohli oddělit od hordy barbarů, se kterými až příliš dlouho museli sdílet stát, potom namluvili světu, že Hitler byl netvor z Říše, a nyní s čistým svědomím produkují Grüner Veltliner a popíjejí jej v heurigerech ve společnosti nejraději vlastní, případně pečených hus, vepřových a telecích řízků, kuřat obalovaných ve strouhance a potom smažených ve vysoké vrstvě tuku, houskových či krupicových knedlíků nebo silně pokmínované vepřové pečeně s křupavou kůrčičkou. Ochotně konzumují temnou tvorbu paní Jelinekové nebo výkaly se natírajících vídeňských performerů, a u prdele jsou jim tiskové zprávy ze Sarajeva, Krakova, Prahy nebo Lvova. Tančí valčík na laciných plesech v opeře, objímají unavené hvězdičky tingltanglů – v našich dobách nazývané „porno stars“ – které zvou do posvátných císařských míst jen proto, aby se pestrobarevný tisk pro tupce laskavě zmínil o operní tancovačce.

Ano, také nám byli oni u prdele, je možné směle říci, že s německými Rakušany jsme se měli u prdele vzájemně. Vůbec nás nezajímaly dámy v kožiších, vodící na procházky miniaturní psíky rasy huhu-juhu nebo čau-čau, ani pánové v lodenových pláštích se špačky doutníků v koutcích úst a oni nás zdánlivě také vůbec nevnímali. Aby nás zpozorovali, museli bychom nesprávně zaparkovat auto, mluvit hlasitě po desáté večer nebo vyhodit nedostatečně vytříděné odpadky, ale ani tehdy by nás nekontaktovali přímo, ale výhradně prostřednictvím místních pořádkových služeb.

Proto jsme zavolali taxi a odjeli do Café Hawelka.

Herr Leopold Hawelka, přestože nemůže pamatovat císaře, se chová tak, jako kdyby vídal Jeho apoštolské Veličenstvo denně. Pokud jste byli v Café Hawelka třeba jen jednou, okamžitě pochopíte, o co se mi jedná. Herr Leopold Hawelka má onen dar jasnovidectví náležející pouze největším restauratérům, který zaručí, že v mžiku uhodne všechny vaše potřeby. Herr Leopold zmožen svými osmdesáti roky sedí v koutě, popíjí moka a upravuje si motýlka, ty vstaneš od stolku, protože se ti chce močit, a Herr Leopold dobře ví, že jsi vstal právě proto, a neomylně ti ukazuje cestu. Stejně je tomu, když vstaneš z jiného důvodu – rovněž tehdy Herr Leopold neomylně uhodne: ještě jedna káva, ještě pět střiků, ještě čtyři meruňkovice!

Právě taková byla naše objednávka. Přinesla hodně štěstí, přivedla úsměvy na tváře a oblékla je do živých barev. Seděl jsem v tom tmavém, zakouřeném a od války nerenovovaném interiéru a cítil jsem se důstojněji než na banketu u mahárádži, protože jsem tu byl lépe usazen a správněji umístěn než turisté z Francie, Španělska nebo Albionu, než příchozí z celého světa, s výjimkou jeho maličkého fragmentu, nazývaného Mitteleuropa.

Takže jsem seděl, popíjel meruňkový destilát firmy Bailoni z údolí Wachau, založené v roce 1872, vychutnával si nikotin se stejnou chutí jako kdysi Kurt Schuschnigg, poslední kancléř meziválečného Rakouska, který nakonec podepsal anšlus, protože mu Hitler v celém Berchtesgadenu zakázal kouřit, a myslel na dva bratry Havelky, ušlechtilé Moravany, kteří se kdysi rozhodli opustit rodnou zemi. Jeden se vydal na jih, do Vídně, a druhý na sever, do Krakova, a ačkoli se definitivně rozloučili s okolím Brna a Olomouce, neopustili stát, ve kterém žili. Vídeňský bratr založil kavárnu a s tím se spokojil, krakovský otevřel lahůdkářství a při něm takzvaný přesnídávkový obchod, tehdy neobyčejně módní instituci, umožňující zákazníkům okolních koloniálů sníst nabízené delikatesy na místě, ve speciálních místnostech zařízených v zázemí. Podnikání šlo skvěle, oba bratři proto zapustili kořeny na nových místech. Vídeňský se poněmčil, krakovský popolštil, stal se Hawełkou, a protože štrasburské paštiky, pražské a dalmatské šunky, liptovskou brynzu, olomoucké syrečky, pelješacké ústřice, istrijské lanýže a brunšvické tlačenky měl dokonalé, získal oficiální titul císařskokrálovského dvorního dodavatele. Ach, moci ozdobit své výrobky nápisem v místním jazyce, hlásající všem a všude, že jste oficiálním dodavatelem c. a k. dvora! Žádné jiné doporučení už nebylo potřeba, žádné spotřebitelské laury a vavříny, žádná cechovní vyznamenání, zlaté a stříbrné medaile, briliantové klíče, měděné groše, michelinské hvězdičky. „Oficiální císařskokrálovský dvorní dodavatel“ a šlus, i dítě v Černovicích totiž ví, že Jeho apoštolské Veličenstvo užívá jen to nejlepší z možného.

Přesnídávkový obchod se časem změnil v restauraci, jejíž lahůdky byly proslulé i mimo hranice Rakouska-Uherska. Také vídeňskou kavárnu začala navštěvovat městská bohéma a četní hosté. Tak se ušlechtilí Moravané stali součástí dějin habsburské monarchie, a navíc také částí dějin dvou národních států, původem jim naprosto cizích: Rakouska a Polska.

Zlatými písmeny se do dějin monarchie, ale tentokrát jen do dějin Rakouska, zapsal jiný restauratér, tentokrát Polák, jistý Trześniewski. Jeho první vídeňský lokál nadále sousedí s Café Hawelka a od časného odpoledne se před pultem stále řadí dlouhé fronty, jejichž národnostní složení se ovšem za léta poněkud změnilo. Tento podnikavý muž následoval do Vídně poslance celorakouského parlamentu s oprávněnou domněnkou, že budou toužit po našich polských kanapkách s vaječnou pastou, které Rakušané vůbec neznali. Instinkt pana Trześniewského nezklamal, polští politici se na kanapky dychtivě vrhali a parlamentním kolegům jiných národností také zachutnaly. Přišla válka, potom Saint-Germainská smlouva, mnohajazyčné hovory ve Vídni utichly, místo císaře vládl rakouskému mikrostátu Engelbert Dollfuss, nazývaný kapesní kancléř, ale kanapkový bacil už byl zasetý. Monarchie skončila, jako její náhrada však zůstaly Trześniewského kanapky. Tento čtvereček jemného chleba, standardně namazaný pastou z vajíček natvrdo a obložený různými dalšími pochutinami, přežil. Byl jako poslední pevnůstka bývalé země, ve které žily společně různé národy s různými tradicemi a náboženstvími a zároveň čerpaly ze zřídel zkušeností kultur ostatních. Nacistický debil Otto Planetta zastřelil nešťastného Dollfusse, Kurt Schuschnigg se v mlze tabákového kouře snažil hitlerovcům vzdorovat a ve Vídni na Gernotgasse každé ráno vařili natvrdo tisíce vajec a důkladně je sekali, po polsku, jako kdyby se nic nedělo, jako kdyby si císař jen na chvíli odjel do Bad Ischlu odpočinout, a až se vrátí, povolá Tirolerkaiserjägery a rozežene to pochmurné, hnědé společenství.

Koniec ukážky

Table of Contents

Tiráž

* * *

„Kusmanek, hurrah!“