Julianovi s láskou

Na památku Owena, který viděl věci, které ostatní nevidí

Copyright © 2012 by Stéphane Gerson.

All rights reserved.

First published as NOSTRADAMUS – How an Obscure Renaissance Astrologer Became the Modern Prophet of Doom.

Translation © Ludmila Dudáková, 2014

ISBN 978-80-7252-531-7

„Chtěl bych mít nádobu dost velkou na plavání

V ní myslel bych na všemožná témata

Od přírodní scenérie přes pány a paní

Po sebe, umění a dějinná dramata.“

W. H. Auden,

Dopis lordu Byronovi

„A byl tu věk Nostradamův

Zničená města – zapuzená radost.“

Jean Cocteau,

Zlomená báseň pro Picassa

Předmluva

Po 11. září 2001 politikové nabízeli útěchu, z hasičů se stali hrdinové a televizní reportéři absolvovali vysílací maraton. My ostatní jsme se jen snažili pochopit, co se to stalo, a představit si, co by mohlo následovat. A na scénu vstoupil Nostradamus. Během několika hodin začaly obíhat zvěsti, že on to všechno předpověděl. Jeden velmi často rozesílaný e-mail obsahoval prorocký text, který mluvil o hořícím městě, o třetí válce, která začíná, zatímco velký vůdce ustupuje, a o dvou bratrech, které od sebe odtrhl chaos. Jiný e-mail připomínal velkého krále hrůzy a neštěstí, který přijde za rok a devět měsíců po začátku nového století. „Na čtyřiceti pěti stupních budou hořet nebesa a svět pohltí oheň.“ Září byl samozřejmě devátý měsíc roku a zeměpisná šířka města New York je čtyřicet jedna stupňů. Zpráva byla jasná: Nostradamus útoky předpověděl a Spojené státy varoval.

Během 12. září se tyto e-maily rozletěly po celé zemi. Sto ze sto dvaceti studentů na jedné jihokalifornské střední škole obdrželo alespoň jeden takový e-mail. Několik talk shows se o Nostradamovi zmínilo a tím jeho jméno vystřelilo na vrchol internetových vyhledávačů, před Usámu bin Ládina. Snopes.com[1] tyto e-maily odhalil jako falešné, ale byla to pravda jen do jisté míry. Předpověď o dvou bratrech napsal jakýsi kanadský student, ale odkazy na velkého krále hrůzy a na hořící nebe pocházejí ze skutečných Nostradamových čtyřverší. Začal obíhat další e-mail s následujícími slovy:

„Oheň v zemském jádru

Otřese celým Novým městem.“[2]

Lidé debatovali, zda byl tím velkým vůdcem míněn George W. Bush a zda je New York skutečně tím velkým městem v plamenech. Teenageři na brooklynských schodech mávali čtyřveršími a tvrdili kolemjdoucím, že „tenhle chlápek Nostradamus“ to předvídal.

Během čtyř dní vyskočila Nostradamova Proroctví na špičku seznamu bestsellerů na Amazonu. Pět dalších knih o něm se dostalo do první pětadvacítky. „Je to jedna z těch morbidních skutečností byznysu, že se lidé v takovýchto dobách obracejí k takovým produktům,“ vysvětlovala mluvčí společnosti.[3] V jedné pobočce Barnes & Noble[4] v Brooklynu se po Nostradamovi ptalo za jeden den dvacet zákazníků. Joanna Jusinová, 32letá obyvatelka New Yorku, řekla novináři, že si Proroctví objednala, aby věděla, co má v následujících týdnech očekávat. Knihkupci co nejrychleji doplňovali zásoby. Totéž se stalo v Maďarsku, kde se Proroctví stala nejprodávanějším bestsellerem. V Anglii deník Times poznamenal, že Nostradamus se postupně stává populárnější než knihy o sexu. Také v Singapuru lidé přemítali o proroctví, které zdánlivě popsalo útoky s takovou přesností. „Dokonce jsme se dohadovali, jestli by to mohlo být znamení, že je konec světa,“ vysvětloval jeden mediální manažer. Nebylo to žádné okrajové hnutí. Uprostřed globální krize pronikl Nostradamus do mainstreamové kultury.

Tehdy jsem nemohl dělat nic jiného, než vše s hrůzou sledovat. Já a má žena jsme žili jen několik bloků od Světového obchodního centra, a zatímco věže hořely, evakuovali jsme se z našeho bytu. Schovaní v hotelovém pokoji s našimi syny jsme během následujících týdnů léčili svou bolest, jak nejlépe jsme dovedli, zatímco čas se zastavil a naplnil vztekem. Jako ostatní jsme se účastnili vigilií se svíčkami a spontánních vzpomínkových akcí na Union Square. Nostradamus byl něco jiného – tajemné lákadlo, emocionální táhlo, jež tolik lidí přitáhlo k třpytivým slovům, která pocházela z jiné doby, a přesto nikdy nepůsobila relevantněji. Toho září jsem se k Nostradamovi neuchýlil, ale vzpomněl jsem si, že tato proroctví do mého života už jednou předtím vstoupila. Stalo se to v Bruselu, kde jsem vyrůstal, na počátku 80. let 20. století. Bylo mi patnáct nebo šestnáct a snad v každém časopisu byl článek o Nostradamových předpovědích a sovětských raketách, které srovnají západní Evropu se zemí. „Největší nebezpečí: léto 1984!“ vyřvával francouzský týdeník Paris Match. Bylo to velmi působivé. Byl jsem vystrašený a okouzlený a nevěděl jsem, co si z toho vzít. Ale četl jsem dál – aniž bych to někomu řekl.

Když se tedy čtyřverší po 11. září zase vynořila, dokázal jsem si vybavit jejich sílu. Byl jsem zejména zaražený tím, že vydržela až do našich časů. I ostatní zpozorněli. Norm Magnusson, umělec z Manhattanu, přibil hřebíkem kopii Proroctví na dvanáct stop vysoký dřevěný trám a své dílo nazval Pocit, že vstupujeme do éry proroctví. Bylo to součástí série o Americe a světě po 11. září. Tato skulptura vyjadřovala jeden pohled na tuto záležitost – Nostradamus jako talisman – ale jen tím to nekončilo. „Tyhle záchvaty jasnozřivosti mě většinou nechávají klidným,“ napsal Magnusson do autorské poznámky, „ale tentokrát ve mně jistou ozvěnu zanechaly. Možná jsme vstupovali do předpovězené éry. Já tomu nevěřil, ale tentokrát jsem to jen tak neodepsal.“[5]

Já jsem to také neodepsal, přestože jsem si stejně jako tolik lidí stěží dokázal k tomu jménu představit tvář. V první epizodě seriálu Rodina Sopranů vysílané po 11. září je krásná scéna, ve které se mafiáni Tony Soprano a Bobby Bacala baví nad večeří. V jedné chvíli Bobby poznamená, že ty útoky předpověděl Quasimodo. Tony zvedne hlavu a odpoví mu, že si Nostradama spletl s fiktivním hrbáčem od Notre-Dame. „Jo, jasně, Notre Damus,“ řekne Bobby – a teď Tony poznamená, že Notre-Dame a Nostradamus jsou úplně odlišní lidé. Bobby je zmatený a Tony toho neví o moc víc. Ani my ne. My všichni jsme o Nostradamovi slyšeli, několik z nás ví, že žil už hodně dávno, ale to je asi tak všechno. Na otázku, co nás napadne ve spojení se jménem Nostradamus, budeme při odpovědi mluvit o „bulvárním tisku, bláznivých lidech na ulici a dalších poněkud zvláštních jevech naší kultury“. Tohle je jedna z odpovědí, kterou jsem dostal, když jsem tuto otázku nedávno položil třídě vysokoškolských studentů.[6]

Nostradamus nás vtahuje do zvláštního světa plného duchů, tajemných proroků a zlověstných předpovědí. Nejzvláštnější ze všeho ale je to, že Nostradamus a jeho předpovědi se staly trvalou součástí moderního Západu. (Slovo moderní odkazuje na dobu, která začala během renesance. Historikové dále rozlišují mezi raně a pozdně moderní dobou, které od sebe dělí Francouzská revoluce.) Je neobvyklé, aby kniha promlouvala k několika po sobě jdoucím generacím o jejich světě, přes hranice národů, jazyků a přes kulturní nebo politické rozdíly. Takový osud potkal bibli, ačkoliv mnoho náboženství ji zcela odmítá. Potkal také Shakespearovy hry. A také Nostradamova Proroctví, což je pozoruhodný výkon na dílo, které bylo napsáno ve staré francouzštině a ve své době i později mu bylo věnováno jen málo náboženského nebo literárního uznání.

K Nostradamovi mě nepřitahovala vyhlídka, že rozhodnu, zda jsou jeho čtyřverší skutečně založena na mimosmyslových zážitcích nebo jasnovidných informacích. Nechtěl jsem být ten, kdo rozhodne, zda „oheň v zemském jádru“ skutečně odkazoval k hořícím dvojčatům. Místo toho jsem chtěl vědět, odkud tyto předpovědi přišly a jak se jim podařilo dostat se tak daleko. Chtěl jsem pochopit, proč byly důležité a stále pro nejrůznější lidi důležité jsou. Chtěl jsem odkrýt lidskost a různé stránky fenoménu, který se tak rozšířil a dostalo se mu tolik pohrdání, že z něj zůstala jen karikatura. A chtěl jsem přijít na to, co to všechno vypovídá o společnosti, která Nostradama hostí. Tak to všechno začalo.

***

Jednou z radostí při tom, když píšete o takovýchto tématech, je skutečnost, že lidé o nich rádi mluví. Během let jsem slyšel nespočet příběhů. Studentka z Portorika mluvila o své babičce, zapálené katoličce, která byla těmito proroctvími posedlá. Důchodkyně ze San Antonia se přiznala, že jednou zrušila výlet do Kalifornie, protože Nostradamus předpověděl zemětřesení. Knihovnice z Los Angeles mi řekla, že zohýbanou kopii Proroctví po tetě střeží jako oko v hlavě. A mnoho obyvatel Salon-de-Provence, města, ve kterém se věštec usadil, se mnou prošlo rozhovory o Nostradamově přítomnosti (nebo nepřítomnosti) ve městě. Jsem vděčný jim všem a spoustě dalších lidí, že se mi svěřili se svými příběhy a vzpomínkami.

Další poslouchali mé nápady a vyjadřovali ty své. Studenti v mém kurzu Apokalypsa? Nostradamovo lákadlo kladli zkoumavé otázky, které nás vedly novými směry. Obzvlášť děkuji Anastasii Belinskayové, Marion Cohnové, Deanu Linnardovi, Amandě Mayové, Antoniovi Uriasovi a Xiaoying Zhang. Mnoho mých přátel a kolegů mi poskytlo nápady, posudky a plodné rozhovory. Je mi potěšením poděkovat Charlesi Afrronovi, Olivierovi Berthemu, Vicki Caronové, Arnaudu Coulomberlovi, Stevenu Englundovi, Aude Fauvelové, své matce Francine Gersonové a svému zesnulému otci Berniemu Gersonovi, Joshovi Gilbertovi, Denise Hollierové, Tonymu Judtovi, Dominique Kalifovi, Brigitte Laneové, Bettině Lernerové, Chantal Liaroutzosové, Todu Lippymu, Judith Lyon-Caenové, Normovi Magnussonovi, Dominique Martinovi, Gordonu Neavillovi, Jacquesovi Revelovi, Emmanuelle Saadové, Maurici Samuelsovi, Stevenu Sawyerovi, Johnu Sicilianovi, Davidu K. Smithovi, Marie-Eve Thérentyové a Lauře van Straatenové. Také jsem vděčný za možnost představit svou práci na Kolumbijské univerzitě, Cornellově univerzitě, v Institutu francouzských studií (Newyorská univerzita), na Konferenci francouzských studií 19. století a v Remarquově institutu (Newyorská univerzita), ve Společnosti pro francouzská historická studia, na Sorbonně, Státní newyorské univerzitě v Albany, Tuftsově univerzitě a Yaleské univerzitě.

Kniha tohoto rozsahu nutně staví na práci druhých. Ačkoliv své dluhy vypisuji v poznámkách, chtěl bych se zvlášť zmínit o badatelích zkoumajících renesanční a raně moderní dobu, kteří značně přispěli k našemu pochopení Nostradama a jeho slov: Robert Benazra, Pierre Brind’Amour, Anna Carlstedtová, Patrice Guinard, Edgar Leroy a Bruno Petey-Girard. Michel Chomarat mě vzal na pamětihodnou procházku Nostradamovým Lyonem a poskytl mi plný přístup do své pozoruhodné sbírky týkající se Nostradama a jeho posmrtného života. Druhý hlavní nostradamovský sběratel moderní doby, Daniel Ruzo de los Heros, zemřel již před lety, ale jeho dědicové v aukcích v roce 2007 prodali většinu jeho knihovny. Jsem vděčný Tobiasovi Abeloffovi, specialistovi na rané tisky v aukční síni Swann Galleries v New Yorku, že mi dovolil nahlédnout do těchto vzácných knih, o kterých se často myslelo, že jsou už navždy ztraceny.

Můj výzkum byl částečně podporován z grantů Americké historické asociace, Americké filosofické společnosti, Programu fondů pro výzkum na Newyorské univerzitě a Remarquova institutu. Výzkum mi značně usnadnila pomoc, kterou mi poskytli knihovníci a archiváři v nesčetných institucích. Jsem vděčný Jeanu-Paulovi Larochovi (Městská knihovna v Lyonu), Françoise Peléové a Guyi Bonvicinimu (Městský archiv v Salon-de-Provence), Jacqueline Allemandové (Nostradamovo muzeum) a Barbaře Hallové (Knihovna Margaret Herrickové). Ve Francii bych také chtěl poděkovat zaměstnancům Krajského archivu Bouches-du-Rhône, Národního archivu, Francouzské národní knihovny, Komory obchodu a výroby v Marseille v Provence, Pařížskému katolickému institutu a Francouzskému institutu. Dále bych chtěl poděkovat zaměstnancům Britské knihovny, knihovnám Kolumbijské, Cornellovy a Harvardské univerzity, Houghtonovy knihovny, Huntingtonovy knihovny, Newberryovy knihovny, Newyorské veřejné knihovny a kanceláře pro meziknihovní výpůjčky Newyorské univerzity. Ned Comstock (Knihovna filmových umění Jihokalifornské univerzity), Frédéric Maguet (Muzeum evropských a středomořských civilizací), Emilienne Molinová (Městská knihovna v Avignonu) a Pascale Vignaud (Městská knihovna v La Rochelle) mi laskavě poslali kopie dokumentů a obrázků.

Françoise Wyss-Mercierová mi zapůjčila dokumenty a fotografie ze své osobní sbírky o historických slavnostech v Salon-de-Provence. Patricia Jeanbaptiste mi poslala kopii své magisterské diplomové práce. Můj kolega John Hamilton, má studentka Lisa Kitagawa a můj švagr Tiziano Recchi mi poskytli překlady z latinských, japonských a italských zdrojů. Čtyři skvělé výzkumné asistentky – Suzanna Denisonová, Kari Evansonová, Mary-Elizabeth O’Neillová a Rachel Wimpeeová – mi pomohly najít a přepsat zdroje; Grace Stephensonová pomáhala s bibliografií. Srdečně děkuji jim všem a časopisu Esopus za to, že mi dovolil znovu otisknout části z mé práce „Pátrání po Nostradamovi: Po stopách muže, legendy a jména pěti staletími“.

Několik přátel a kolegů věnovalo tomuto projektu značný čas a pozornost. Dan Ain, James Smith Allen, Herrick Chapman, Mitch Horowitz, Suzanne A. Kaufmanová a Anne-Marie Thiesseová četli části knihy a poskytli mi užitečnou zpětnou vazbu. Jsem hluboce vděčný čtyřem akademikům, kteří byli tak šlechetní, že přečetli celý rukopis. Richard Sieburth poskytl podnětnou reakci na celý rukopis. Steven Crumb a Frédéric Viguier mě donutili lépe si ujasnit jistá tvrzení a naznačit nové souvislosti. Paul Cohen udělal totéž a také čerpal ze svých encyklopedických znalostí, aby mi pomohl rozšířit si obzory. Rovněž jsem vděčný Julii Serebrinské za její citlivý zásah do epilogu. Přestože díky nim všem je tato kniha mnohem lepší, než mohla být, veškeré omyly, které zůstaly, jsou mé vlastní. Tim Bent, Daniel Goldberg, Jon Karp, Cindy Karterová a Paul Katz mi poskytli důležité rady ohledně vydání knihy. Cesta od rukopisu k vydání by byla mnohem krkolomnější bez pevných rukou a vřelé podpory mého agenta Steva Hanselmana. Bylo mi potěšením pracovat s Michaelem Flaminim, Vicki Lameovou a celým týmem ve vydavatelství St. Martin’s Press.

Mé nejhlubší díky patří mé rodině. Můj syn Julian vyrůstal s příběhy o Nostradamovi a nespouštěl z očí žádné televizní dokumenty, které by se ho mohly týkat. Je to důvtipný společník a neobyčejně citlivý člověk, který přijal a snad dokonce i pochopil mou posedlost těmito proroctvími. Je pro mě obtížné vyjádřit, co všechno mi v posledních letech dala má žena Alison. Daleko to přesahuje jen tuto knihu, ale co se knihy týče, poskytla mi veškerou podporu a rady, které jsem potřeboval. Byla ochotná bavit se se mnou o různých stránkách tohoto příběhu, i když v tu dobu byly i důležitější věci. Také můj rukopis pozorně přečetla, což završila památným zredigováním textu v Arizoně. Alison je velká síla a zázrak a já jsem nesmírně vděčný, že je součástí mého života.

1) Webová stránka zabývající se fámami, internetovými pověstmi a hromadně přeposílanými e-maily (pozn. překl.).

2) Čtyřverší 1.87, citováno v Ottawa Citizen 14. září 2001. „Tenhle chlápek“: Henryová, What Madness Prompts, Reason Writes, str. 286. Další čtyřverší v e-mailech byla 6.97 a 10.72. Viz Daily Telegraph z 3. října 2001; Barkun, A Culture of Conspiracy, str. 160; a 2001 Year-End Google Zeitgeist, http://bit.ly/4VQ2wo.

3) Sales Shoot Straight Up, BBC News, 14. září 2001, http://bbc.in/lIzY0F. „Dokonce jsme se dohadovali“: Straits Times, 16. září 2001. Viz National Research Council (U.S.), The Internet Under Crisis Conditions, str. 43–44; New York Times, 18. září 2001; The Times (London), 12. října 2001; Joe McNally, Spinning Nostradamus, Fortean Times 152 (2001): str. 17; a the Mail Archive, 12.–13. září 2001, http://bit.ly/mL5s3N.

4) Americký knihkupecký řetězec (pozn. překl.).

5) Fotografie skulptury Norma Magnussona a tato autorská poznámka je k vidění na jeho webové stránce: www.funism.com/art/afterthe11th.html.

6) David Chase, „For All Debts Private and Public,“ The Sopranos, HBO, 15. září 2002.

Úvod

Kdosi jednou napsal, že celkově nejcitovanějším Francouzem v historii nebyl ani Voltaire, ani Charles de Gaulle, ale Nostradamus. Nemohu to potvrdit, ale jakmile se člověk ponoří do světa materiálů obklopujících jeho proroctví, toto tvrzení mu začne připadat pravdivé. Je toho hodně, co člověk musí vstřebat, ale několik věcí bylo brzy jasných. Především: za tím jménem skutečně stojí člověk: Francouz židovského původu jménem Michel de Nostredame, který se narodil roku 1503 v Provence a zemřel tam v roce 1566. Byl to pravý renesanční člověk: doktor léčící epidemie, botanik, dychtivý cestovatel a pisatel dopisů, astrolog, který prováděl matematické výpočty a psal horoskopy pro klienty po celé Evropě, a vydavatelský odborník, který pro soutěživý trh vytvořil nespočet almanachů. Byl také autorem Proroctví, sbírky prorockých veršů, která poprvé vyšla v roce 1555. Ve své době a dlouho poté Evropané přesně věděli, kdo byl onen Nostredame. Cítili sílu jeho hrůzu nahánějících předpovědí.[7]

Také jsem si poměrně brzo uvědomil, že tento astrolog po sobě zanechal stovky předpovědí, ale neexistuje žádná shoda ohledně jejich významu nebo důležitosti. Během jeho života i později jeho slova fascinovala Západ a mátla jej. Očividně tu byla období, kdy byla proroctví jasně na očích – obvykle to bylo v dobách národních a mezinárodních krizí – a naopak období, během nichž se Nostradamus stáhl do pozadí. Tento koktejl v sobě vždy obsahoval stejnou měrou fascinaci, ohromení a neklid. Legitimita byla problémem už od samého začátku. Ale Nostradamus nikdy zcela nezmizel, což je zvláštní, protože většina renesančních jasnovidců (a bylo jich mnoho) je dnes zapomenuta. Souběžně s tím skutečným mužem samotným tu existuje dlouhotrvající fenomén: abych mezi nimi rozlišil, tomu prvnímu říkám Nostredame a tomu druhému Nostradamus. Nostredame spřádal složité vztahy s lidmi a kulturními oblastmi, a ať už záměrně nebo ne, uvedl do pohybu síly, které se projevují napříč staletími.

Ale životopis nevysvětluje vše: Nostredame nevytvořil svůj posmrtný život bez pomoci. Musíme se proto dívat dál než za jeho úmysly a otázku, čeho chtěl vlastně dosáhnout, a místo toho věnovat pozornost moci jeho slov. Tato slova získala už v jeho době nezvyklou sílu. Později byla rozebírána znovu a znovu – během náboženských válek a konfliktů raně moderní doby, velkého požáru Londýna a anglické Slavné revoluce, Velké francouzské revoluce a napoleonského impéria, v době romantismu a masové kultury v 19. století, během téměř každého konfliktu mezi americkou občanskou válkou a studenou válkou, a během úzkostných posledních desetiletí 20. století. Čtenáři těchto slov byli jak králové a královny, tak obchodníci a právníci, zemědělci a řemeslníci, stejně jako novináři a studenti. Muži i ženy se do tohoto světa nořili s úzkostí a s nejistotou, se zvědavostí a s obavami, s radostí i s ironií. Někteří tak činili uprostřed pohrom, zatímco jiní proroctví rozebírali v klidnějších časech. Někteří si v nich pouze smočili prsty, zatímco jiní odkrývání těchto záhad zasvětili celé dny a noci. To neznamená, že by většina lidstva byla k těmto předpovědím přitahována nebo že je lidé neustále důsledně a cílevědomě četli. Ale Nostradamus nás očividně vtahuje do víru společenského a politického života, do vesmíru, v němž má apokalypsa vždy své místo, ale není v něm tím jediným. V jádru tohoto příběhu stojí údiv, politika, zábava a cesta za hledáním smyslu.

Další věcí, kterou jsem si uvědomil, je to, že Nostradamovi komentátoři se během staletí většinou dělili na dva tábory. V jednom koutě stojí nadšenci zaujatí proroctvími, která slibují, že pokud se na ně podíváte správnými brýlemi, ukážou vám směr, kterým se svět bude ubírat. V opačném rohu jsou skeptikové, cynikové, odhalovači podvodů, kteří si svůj cíl našli už v renesanci a od té doby nespustili Nostradama z očí. Šest dní po 11. září 2001 si jeden americký novinář postěžoval, že „cvoci už zase vylézají ze svých děr“.[8] Takové řeči jsou typické. Intelektuálové a učenci jsou také v případě jevu, který zavání astrologií a magií, obezřetní. Nostradamus byl už dlouho vnímán buď jako hrozná oběť procesu sekularizace, nebo jako hanebný pozůstatek minulých časů. V 70. letech 20. století vedla Newyorská univerzita pokračující kurz o čarodějnictví, magii a astrologii. Učitel kurzu (jakýsi Owen Rachleff) byl autorem několika knih o astrologii a parapsychologii. Zjevně usiloval o to, aby varoval citlivé mladé duše před hrozbami okultna, mezi něž patřil i Nostradamus. Je snadné dnes najít seriózní studie astrologie nebo našeho vnímání času, které tohoto šarlatána buď ignorují, nebo se o něm zmiňují jen proto, aby názorně předvedli nespolehlivost lidské mysli.

Tento přístup se poněkud zmírnil v 90. letech 20. století, kdy si učenci začali klást otázky nad tím, že věda, racionalita a sekularismus vytlačily z moderního Západu údiv, duchovnost a tajemno. Když toto odkouzlení začali prolamovat, znovu objevili proroky, astrology, spiritualisty, kouzelníky a okultisty, kteří se nám ve skutečnosti ukrývali přímo pod nosem. Historikové vědy už zkoumali astrologii jako specifickou podobu znalostí. Specialisté na renesanci nyní začali věnovat pozornost Nostradamovým almanachům a melancholickým básním. Ale přesto tento způsob myšlení, který působí tak cize, obzvlášť pro vědce studující současnost, stále obklopuje znepokojení. Slovo Nostradamus v jistých kruzích vyvolává prázdné pohledy a nevěřícné otázky. Živě si vybavuji jeden banket, na kterém jednomu historikovi připadal předmět mého výzkumu tak nepochopitelný, že na mě dlouhou chvíli jen beze slova zíral. Neschopen dostat ze sebe nějakou odpověď se prostě otočil pryč a začal se bavit s někým jiným. Od kolegů se mi dostalo mnoho upřímné podpory, ale nikdy jsem nezažil větší pocit provinilosti než toho večera. Taková setkání dobře zachycují cestu, kterou se Nostradamus stal jakousi sutí, odepsanou k tomu, čemu kritik Walter Benjamin říkal „odpadky dějin“.[9]

A přesto se Nostradamus nad Západem stále nejasně rýsuje. Přízrak postavy, která žila tak dávno, se dokázal udržet v naší kolektivní představivosti. Chceme-li se zeptat proč, musíme se věnovat tomu, jakým způsobem jsme v různých obdobích historie určovali, co je rozumné, racionální a přípustné. Také si musíme všímat našeho vztahu ke strachu a hrůze, nejistotě a ztrátě a masivním kolektivním krizím. Tyto vztahy se neustále proměňují, ale také vyrůstají z toho, co se stalo v předchozích staletích. Podobnosti mezi nimi jsou často až zarážející. Minulost na nás působí jako cizí země, která musí být studována podle svých vlastních pravidel, i jako podivně známá země, která se nám ukazuje v rozmazaných, ale rozeznatelných obrazech.

Nejběžnějším vysvětlením Nostradamovy přetrvávající přitažlivosti je to, že jeho tajemná proroctví mohou znamenat cokoliv. Například anglický kněz Herbert Thurston poukazuje na tuto skutečnost ve své knize Válka a proroci z roku 1915. Vysvětluje, že Nostradamus je „mistrovským dílem delfské mnohoznačnosti“[10] (odkaz na řeckou věštírnu v Delfách), jehož úspěch stojí na prostém množství čtyřverší a nedostatku kategorických sdělení a odkazů na konkrétní časy a místa v Proroctvích. Díky tomu je snadné odhalovat překvapivé shody okolností a je nemožné tvrdit, že se prorok zmýlil. Thurston usuzuje, že Nostradamus „poskytuje geniální systém proroctví, kde nikdy nelze zaznamenat omyly a na povrch se dostanou jen zásahy“.

Thurston má v jednom ohledu pravdu: jedná se o stroj, který nějak funguje, a my musíme přijít na to, jak. Ale existovala i jiná podobná proroctví, a většina z nich zmizela. Stroj sám o sobě nevysvětluje, proč se Nostradamus objevoval a mizel ze středu pozornosti a pak se stále znovu a znovu vracel. Stroj nám nic neříká o Nostradamovi jako politickém nástroji, kulturním rámci, dramatickém otisku své doby, odpovědi na osobní nebo kolektivní krize, nebo o způsobu, jak vtisknout smysl vnějším okolnostem. Pokud chceme tomuto jevu porozumět, nedostaneme se daleko, pokud se uchýlíme k takzvanému Barnumovu efektu, pojmenovaném po showmanovi P. T. Barnumovi (najít pro každého něco), nebo k názoru, že čím je sdělení mlhavější, tím více lidí se v něm pozná.[11]

Hlavní myšlenka protkaná celou touto knihou je ta, že Nostradamus jako člověk i jako fenomén je výtvorem moderního Západu, a ne výstřelkem nebo pozůstatkem z nějaké předpotopní doby. Už v době renesance projevili muž i fenomén některé své hlavní záměry i svou rozpolcenost a pokračovali v tom i v následujících staletích – z velké části proto, že fenomén Nostradamus obývá něco, co by se dalo nazvat meziprostor. Historik Tony Judt mluvil o hraničních lidech, jejichž rozmanité identity, komunity a příslušnosti do sebe navzájem narážejí. Něco z takové hraniční osoby je i v Michelu de Nostredame, muži, který cestoval z jednoho světa do druhého, každý svět vnímal, vstřebal, ač si vždy udržoval svůj odstup, a pak ten svět zakomponoval do svých jasnovidných nebo prorockých čtyřverší.[12]

Nostredame jako člověk byl včleněn mezi astronoma Mikuláše Koperníka a filosofa Giordana Bruna. Ten první umístil do středu vesmíru Slunce namísto Země, ten druhý si představoval, že vesmír by mohl obsahovat nekonečně mnoho světů podobných Zemi. Oba přispěli k procesu, díky kterému představu uzavřeného, náboženského světa zastínil svět bez hranic a nakonec i bez Boha. Kopernikánská revoluce vytlačila člověka ze středu světa, ale také poskytla racionální přístup ke světu. Také Nostredame dospíval v době, kdy základy Západu otřáslo několik tektonických posuvů. Objev Ameriky a jejích pohanských obyvatel zahájil obrovské průzkumné a dobyvačné výpravy, ale také přinesl pochybnosti o hranicích známého světa a o přesvědčení, že Kristova zpráva byla přinesena všem. Knihtisk umožňoval intelektuální přehled a šířil doktríny a nápady, ale zároveň dovoloval novým silám zpochybňovat autoritu dominantních institucí. Útok reformačních protestantů na katolické dogma a kněžstvo posiloval touhu po obnovení duchovnosti a sociální rovnosti a nabourával konfesijní jednotu států a knížectví, která nyní mohla mít jak katolické, tak protestantské obyvatele.[13]

Nostradamus tyto obrovské změny nevyvolal, ale ve svých slovech dokázal obsáhnout a soustředit svět, který právě vznikal, svět, kde se mísilo staré s novým, kde se přesouvaly síly a hranice, svět plný příležitostí i úzkosti. Jeho slova pojala tuto záplavu rozmanitosti, zviditelnila a zhmotnila ji, a dala jí dramatickou podobu, aniž by se snažila urovnat nesrovnalosti. Tehdejší doba byla plná podobných bohatých textů, ale tento byl pevný a zároveň ohebný, působil dojmem věčnosti, ale zároveň měl v sobě zvláštní naléhavost. Jeho slova, zároveň prázdná i plná významů, zvala čtenáře, aby je rozluštil, osvětlil a promítl do nich své vlastní obavy. Dovolávají se jak magických sil, tak logické dedukce. Obsahují jak znalosti o světě, tak závratný pocit, že nic nemůže být poznáno. Podporují optimismus ohledně lidských dovedností a pesimismus ohledně lidských nešvarů. Plodí strach a bezútěšnost, když čerpají z minulosti, přeuspořádávají současnost, načrtávají budoucnost a pomáhají lidem reagovat na úzkost a kolektivní krize. Je to změť protikladů.

Od dob renesance se toho na Západě mnoho změnilo: věda získala nezávislost, nastoupil kapitalismus, politická sféra se posunula směrem k demokracii a věštby se většinou stáhly do oblasti soukromí. Ale tyto protiklady prosákly do látky modernity. Nostredame i fenomén Nostradamus obývají téměř nepozorovatelný svět mezi racionálním a magickým způsobem bytí ve světě, mezi platností a neviditelností, mezi vysokou a nízkou kulturou, mezi našimi konfliktními vztahy se silami, které nedokážeme pochopit. Zejména tato schopnost destilovat rozličné touhy a rozpory umožnila Nostradamovi přetrvat. Staré a moderní síly se vzájemně překrývají v předindustriálním světě, který není tak tradiční, a v pozdně moderním světě, který není tak moderní, jak jsou obvykle zobrazovány.

Sídlit na hraně může znamenat těkavost, nestabilitu a občas okrajovost. Také to však může otevírat mysl a umožňovat flexibilitu a tvořivou fúzi. Obojí platí, což vysvětluje neobvyklou cestu fenoménu, který byl vždy přítomný, a přesto jen těžko zachytitelný. Tato směs všudypřítomnosti a nezachytitelnosti je samozřejmě přesně tím, co skeptiky, o kterých jsem se dříve zmiňoval, na Nostradamovi tolik zneklidňuje. Ta proroctví jsou příliš silná, říkají. Jsou příliš populární, příliš svůdná. Už od dob renesance lidé Nostradama napadali, často velmi jedovatě. Podstata jejich obvinění se postupem času proměňovala, ale neměnila se potřeba abstraktní hrozby odsoudit, od pohoršujících sil se distancovat a znovu upevnit křehké normy. Zatímco někteří v Nostradama věřili, jiným připadalo dobré být proti tomuto fenoménu právě proto, že symbolizuje zastaralou pověrčivost a současně ukazuje vnitřní hořkost modernity. Lákadlo je propojené s nebezpečím.

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

Předmluva

Úvod

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Epilog

Bibliografie