Vydavateľstvo Elist

www.elist.sk

Beatrix Horváthová

Dany a iné lásky túlavé

Príbeh inšpirovaný skutočnými udalosťami

Autor: © Beatrix Horváthová, 2015

Obálka: © Elist, 2015

Vydavateľ elektronickej knihy: © Elist

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uchovávaná v rešeršných systémoch alebo prenášaná akýmkoľvek spôsobom vrátane elektronického, mechanického, fotografického či iného záznamu bez predchádzajúceho písomného súhlasu autora, respektíve vydavateľa.

ISBN: 978-80-8171-019-3

I. časť

1.

Čierne terénne auto s bratislavskou poznávacou značkou prudko pribrzdilo a s vypnutými svetlami zastalo pri krajnici. Z pootvorených dverí sa vysunula ženská ruka, ktorá držala za kožuch malého huňatého psíka.

„Ponáhľaj sa,“ súril mužský hlas a vzápätí štartoval motor.

Svetlá prudko preťali tmu. Ženská ruka povolila zovretie, aby uvoľnila to, čo držala. Kým psík stihol dopadnúť do zablatenej priekopy pri ceste, auto už znovu vyštartovalo.

Psíča dopadlo na tvrdú, mokrú zem. Striaslo zo seba nepríjemnú vlhkosť a vzápätí sa rozbehlo za autom, ktoré mu rýchlo mizlo z dohľadu. Pusté, zablatené polia vytvárali v drobnom daždi obraz nehostinnej, šedivej krajiny. Iba v diaľke sa nejasne mihali slabé svetlá pouličných lámp najbližšej dedinky. Práve k nim smerovali labky vyhodeného psíka. Pri krajnom dome sa zastavil. Začal snoriť a ňuchať pachy, ktoré ho zaujali. Psy za bránami zúrivo štekali. Máloktorý z nich prívetivo zakrútil chvostom, keď sa popri ňom mihol hrdzavohnedý špic s huňatým kožúškom. Čím viac sa vzďaľoval od vysvietených okien do tmy ulice, tým viac psí brechot poľavoval. Cestička na cintorín bola tichá a tajomná. Starosti, ktoré vládli za múrmi rodinných domov, jej boli vzdialené. Nik sa po nociach neodvážil rušiť pokoj tých, ktorí tu odpočívali. Psík sa schúlil pod lavičku, kde našiel bezpečie a kúsok suchého miesta. Vložil hlávku medzi labky a zaspal. Tam na tráve pod lavicou prežil v neznámom prostredí prvú noc.

2.

Paula otvorila kufor, aby doň nahádzala svoje drobnosti. Šaty, kozmetiku a zopár kníh. Dívala sa prázdnym pohľadom do políc veľkej skrine. Lícom jej zbehla slza a urobila bodku za spomienkou na príjemne prežitý čas vo vile.

Stará pani, ktorú tu v Rakúsku opatrovala, bola ešte pred niekoľkými týždňami plná života. Pohrúžená do nostalgických spomienok dávnych čias, nebola ochotná opustiť starý, láskavý svet svojej mladosti, ktorý jestvoval už len v jej myšlienkach. Jej slabé srdce však opúšťala sila. V noci ju previezli do nemocnice a nad ránom sa Paula dozvedela smutnú správu. Príjemný stereotyp, na ktorý si zvykla, sa vytratil s posledným výdychom starej panej a život opatrovateľky naberal iný smer. Aký? To ešte nevedela.

K tejto práci sa dostala po ročnej praxi rehabilitačnej sestry v nemocnici na Kramároch. Cez agentúru si našla miesto opatrovateľky starších ľudí v Rakúsku. Jej nemčina bola vtedy slabá, ale mala dosť odvahy na to, aby skúsila hľadať šťastie aj za hranicami svojho domova. So starou paňou si Paula vytvorila krásny vzťah. Čítala jej knihy, česala dlhé vlasy, masírovala ubolený chrbát.

„Ako je možné, že máš vždy také horúce ruky? Také útle dievčatko a je v tebe toľko energie...“ hovorievala starká, keď jej Paula prikladala ruky na boľavé kríže, aby ich zahriala a dodala silu unavenému telu.

Izba starej panej bola obklopená fotografiami z mladosti, ktoré tvorili jej súčasný svet. Zavše vytiahla zo zásuvky ľúbostné listy. Boli previazané veľkou mašľou, ktorú trasúcimi rukami rozviazala, aby si niektoré listy prečítala. Znovu a znovu sa mysľou preniesla do kúzelného času mladosti a najväčšej lásky jej života. Bolo dojemné sledovať, ako sa stráca vo svojom svete spomienok, keď jej pri čítaní listov stiekla slza po zvráskavených lícach. Paulína jej rozumela. Uvedomila si, že tieto listy sú pre ňu návratom do šťastných chvíľ, z ktorých čerpá energiu lásky. Vedela, že slzy v ktorých sa strácala, sú slzami šťastia a návratov do prívetivého, nikdy nemiznúceho sveta mladosti.

Dni vo vile boli pokojné, sprevádzané nenáročným šťastím. Prišla jeseň. Chladný vietor postrhával zo stromov posledné zvyšky ich ozdôb. Farebné listy nevládne pokryli zem. Stará pani zostávala celé dni v posteli. Strácala radosť zo života, v ktorom pohasínalo i žiarivé svetlo spomienok na mladosť. Keď sa Paula snažila spríjemniť jej chvíle čítaním, posielala ju preč. Ona sa však nedala odbiť.

„Prinesiem vám vaše listy.“

Nečakajúc na odpoveď doniesla úhľadne uložené, očíslované listy previazané veľkou mašľou.

Stará pani ich pohladila vráskavou rukou, ale už sa nenamáhala, aby mašľu rozviazala a čítala si z nich. Ruka spočinula na listoch a viac sa nepohla. Paula sa postavila. Nechcela rušiť starkú v jej rozjímaní.

„Neodchádzaj, Paulínka.“ chytila ju za rukáv. „Mám ťa rada. Veľmi som chcela dcéru. Bola by ako ty. Máš veľké srdce.“

Paula pohladila starú pani po ruke. Obe ruky sa spojili v jednu a clivo spočinuli na kôpke starých, zožltnutých listov, plných tých najvrúcnejších vyznaní.

„Keď zomriem, spáľ ich,“ povedala nečakane. „Nemám koho o to poprosiť a nechcem, aby ich niekto čítal. Mala som to urobiť už dávno, ale nemala som na to silu.“

„Určite budete ešte dlho žiť.“

„Robila si s chorými, Paulínka. Vieš dobre, tak ako aj ja, že už to dlho nepotrvá.“

Paula si rýchlo utrela slzu a prikývla. „Veľmi ste ho milovali?“

„On miloval mňa. Vtedy som si to nevážila. Ublížila som mu. Opustila som ho kvôli inému, niekomu, kto za to nestál. Keď som si to všetko uvedomila, bolo neskoro. Nikdy som si to neodpustila. Deväťdesiatšesť listov. Toľko horúceho citu je v nich.“

„A spomienok.“

„Až sa zaľúbiš, nezraňuj nikoho. Možno ti život už nedá šancu aby si to napravila. Ale ty to budeš cítiť, ver mi. Bude ťa to bolieť dovtedy, kým budeš žiť.

„Ešte som nebola zaľúbená. Tak naozaj. Nechce sa mi veriť, že láska bolí.“

„Nemaj strach, Paulínka. Až láska príde, otvor jej svoje srdce. Budeš presne vedieť kto je ten pravý a ani tá najväčšia bolesť, ktorú riskuješ, hoci neskorším rozchodom, ti nemôže zabrániť v tom, aby si lásku neprežívala naplno. Nič krajšie už nemôžeš zažiť, ver mi.“

Paula ticho sedela na krajíčku postele a bála sa pohnúť. Vnútorne sa zahľadela kdesi do diaľky, do svojej budúcnosti. Na svoju cestu životom, ktorú mala pred sebou a ktorú bude musieť prejsť. Aká bude, čo jej prinesie? Kde má hľadať svoje šťastie? Ako sa vyhnúť chybám mladosti, z neskúsenosti? Dá sa to vôbec? Tak, ako všetci, aj ona bude musieť prijať skúšky, ktoré jej pripravil život... náhle pocítila slabý stisk ruky.

„Paulínka, prines mi deku. Je mi zima.“

Paula starostlivo zababušila starú pani do deky, prikryla paplónom, kým tá tichým hlasom pokračovala v rozhovore.

„Nerozumiem tomuto svetu, Paulínka. Už mi nemá čo dať. Som unavená. Je mi stále zima. Nemám rada zimu. Je plná smútku a beznádeje. Choď sa prejsť do parku. Dnes príde môj syn. Chcem sa s ním porozprávať. Cítim, že prichádza môj čas. So všetkým som zmierená.“

Paulina posledná spomienka na starú pani sa zliala s prítomnosťou. S chladom trpkých chvíľ, ktoré nepozvané vchádzajú do života a nútia človeka prijať nevyhnutné. Vstala. Z duše sa jej do nôh preliala ťažoba a beznádej posledných dní. Prvýkrát pocítila, ako bolí smrť blízkeho človeka. Neodbytné myšlienky ju postavili tvárou v tvár vlastnej bezmocnosti, situácii, ktorú nedokázala ovplyvniť. Zastavila sa pri okne a sledovala opadané lístie v záhrade. Vietor sa pohrával s konárami osirelých stromov. Prinášal predzvesť dlhej a studenej zimy.

Napriek začínajúcemu chladu v jej živote vládla jar. Dravo ju vyzývala, aby hľadala nové príležitosti, siahla po nich a vzala si svoj podiel šťastia. Náhle si spomenula na svoju mamu, ktorá už mala vysoký vek. Paula si uvedomila, že aj keď stále prekypovala energiou, život sa môže vytratiť nečakane, bez varovania. Zo dňa na deň. Dopíše sa kniha jedného života a človek, ktorý odíde do iných sfér, zanechá hlboký smútok a bolestné prázdno tým, ktorí ho milovali. Paulu premkol strach. Ešte nikdy nebola tak blízko smrti. Nikdy o nej toľko nepremýšľala. Dvor na dedine, kde vyrastala, a všetko, čo v detstve poznala, prekypovalo láskou a veselosťou. Všetko jej to pripadalo večné a nezničiteľné. Prirodzené šťastie, s ktorým zrástla, považovala za samozrejmosť. Až posledné udalosti jej ukázali, aké je všetko krehké a pominuteľné. Stratená v cudzom svete, hľadela na pustú záhradu bez života a radosti. Čo sa zmenilo od včera? Prečo cíti v srdci toľkú úzkosť?

Prúd jej myšlienok prerušilo klopanie. Narýchlo si utrela slzu.

„Nepodarilo sa ju zachrániť,“ vnímala unavený hlas syna starej panej.

„Zlyhalo jej srdce.

„Mala svoj svet. Obklopila sa spomienkami a chcela zastaviť čas.“

„Vystihli ste to presne. Vytvorila si vlastnú realitu. Zomrela na smútok.“

Hlboký výdych, nezvrátiteľná minulosť.

„Je mi to ľúto,“ vzdychla si Paula.

Pohľad syna starej panej sa zastavil na otvorenom kufri, ležiacom na posteli.

„Vidím, že sa balíte. Vraciate sa domov? Mal by som pre vás prácu. Môj spoločník hľadá opatrovateľku pre syna. Smutný prípad. Autonehoda. Traja mŕtvi, on ťažko zranený. Haváriu prežil, pretože vyletel z auta. Práve dali výpoveď ďalšej ošetrovateľke. Chlapec neznesie pri sebe nikoho. Je popudlivý a zlostný. Prežil si svoje. Aj on, aj jeho rodičia. Matka je zo Slovenska. Mohli by ste si rozumieť.“

„Neviem, či by som to s deťmi zvládla. Zvykla som si na starších ľudí.“

„S deťmi? Ach, povedal som chlapec. Naozaj sa teraz správa ako zlostný pubertálny fagan, ale ide o dospelého muža. Nemá to ľahké, momentálne je na vozíku.“

Paula zvažovala ponuku.

„Nenalieham na vás. Dám vám svoje odporúčanie. Ale dlho neváhajte. Dobre platia. Miesto bude rýchlo obsadené. Ak sa rozhodnete skúsiť to, príďte zajtra do mojej kancelárie.Predstavím vás novému zamestnávateľovi.“

V noci Paula nemohla zaspať. Ešte nestihla spracovať informáciu, že stará pani zomrela, a už sa musela rozhodovať, čo urobí ďalej. Kolobeh života prinášal neustále zmeny, neúnavne od nej žiadal nové rozhodnutia. Potrebovala radu. Zavolala sestre a narýchlo jej vyložila situáciu.

„Čo mám robiť?“ spýtala sa Evy.

„Cítim toľko smútku a hneď mám nastúpiť na nové miesto? Úplne iné prostredie a mladý klient. Je to krok do neznáma. Neviem sa rozhodnúť.“

„Prečo si fixovaná na starších ľudí? Po tom, čo sa ti stalo, by si mohla skúsiť opatrovať niekoho mladšieho. Ja v tom vidím novú dobrú skúsenosť. Zajtra choď na stretnutie a cez víkend ťa čakáme doma. Oddýchneš si, získaš odstup a definitívne sa rozhodneš,“ poradila jej sestra.

3.

Pohovor v právnickej kancelárii s otcom mladého muža bol veľmi krátky. Sympatický právnik stredného veku, zrejme v neustálej časovej tiesni, poslal Paulu bez zbytočných okolkov či nejakých dodatočných otázok, za svojou manželkou. Od neho sa dozvedela iba toľko, že ide o mladého, dvadsaťosemročného muža na vozíku s hojacími sa zlomeninami a pomliaždeninami po celom tele. Ošetrovateľky sa u neho striedali, pretože so žiadnou dlho nevydržal. Paula bola po krátkom a neosobnom rozhovore plná pochybností a túžila zutekať ešte skôr, ako sa s Norou, matkou nešťastného mladíka, stretne.

Elegantná dáma, matka mladého muža, ju privítala nedôverčivo a veľmi formálne.

„Máte skvelé odporúčanie, slečna...“

„Paula.“

„Paula, áno. Vraj ste liečiteľka.“

„Som rehabilitačná zdravotná sestra a zaoberám sa aj alternatívnymi spôsobmi liečenia. Mám s nimi dobré skúsenosti.“

„Dávam prednosť klasickému spôsobu liečby, teda vedeckému nazeraniu na choroby. Posaďte sa, prosím. Dáte si kávu? Chvíľu tento rozhovor potrvá. Alebo radšej čaj?“

„Čaj, prosím,“ ticho povedala Paula. Ešte si ani nesadla a už sa cítila slabá. Akoby ju zvalcovala energia tejto dominantnej ženy.

Nora dala príkaz svojej asistentke na prípravu občerstvenia.

„Možno ste prekvapená, že s vami hovorím po slovensky. Som vaša krajanka. Aj môj syn ovláda túto reč. Čiastočne, netrápi sa skloňovaním. Prejdime k veci. Povedali mi, že ste obetavá.“

Paula v jej hlase vycítila skrytú otázku. Sklopila zrak. Nebolo na čo odpovedať. Káva s cukrom a čaj sa o chvíľu objavili na stole a asistentka za sebou nenápadne zavrela dvere.

„Starať sa o druhých je poslanie. Je to viac ako len práca, nie každý to dokáže,“ pokračovala Nora miešajúc si kávu.

„Oto, môj syn, má za sebou traumatický zážitok. Prežil autohaváriu. V aute sa viezli štyria. Jeho priateľka a kamarát so svojou priateľkou. On jediný nebol pripútaný. Tá jeho povaha – rebel. Vždy robí presný opak toho, čo je správne. V tomto prípade ho to zachránilo. Vyletel cez predné sklo. Bol dolámaný, dobitý, ale prežil.“

Paulou prešli zimomriavky. Obraz nepríjemného zážitku popisovaného Norou sa jej náhle vynoril pred očami.

„Nebudete to s ním mať ľahké. Od nehody sa správa zvláštne. Predtým si užíval život, ale teraz sa uzavrel do seba. Hnevá sa, uráža druhých a tým si kompenzuje svoju nemohúcnosť. Mal pred sebou skvelú právnickú kariéru a budúcnosť. Teraz je však presvedčený, že o všetko prišiel.“

„Určite nie je jednoduché znovu sa začleniť do života, keď človek prejde psychickou traumou a stratí priateľov.“

Nora sa na chvíľu zamyslela. Akoby stále hľadala súvislosti v udalostiach, ktoré ju prekvapili a tvrdo zasiahli jej rodinu.

„Potrebuje čas zmieriť sa so situáciou. Zmieriť sa so sebou. Psychicky je na tom zle a my mu nevieme pomôcť, pretože akúkoľvek pomoc odmieta.“

Paula bola napätá. Uchlipla si z horúceho čaju a nechtiac si obarila jazyk. Rýchlo položila šálku na stolík. Nora sa nebadateľne pousmiala, čo dievča znervóznilo ešte viac.

„Ste mladá, zrejme nemáte veľa skúseností.“

„V rehabilitačnom centre som mala možnosť spoznať ľudí, ktorí na hranici života a smrti dostali druhú šancu. Fyzicky poznačení, so zlomeným srdcom museli kráčať ďalej. Nevzdali to a ich duša nezatrpkla.“

Nora nadvihla obočie a prvýkrát si Paulu so záujmom prezrela.

„Nie každý sa vie zmieriť s ťažkou životnou situáciou, je to o vnútornej sile človeka.“

„Boli aj takí, ktorí sa už nedokázali postaviť k životným výzvam. Prepadli depresiám a beznádeji.“

Nora si pripálila cigaretu a ponúkla aj Paulu. Tá pokrútila hlavou.

„Predpokladala som, že nefajčíte. Môj syn to neznáša. Verím, že budete pre neho ten správny typ ošetrovateľky a hlavne, že to s ním vydržíte. Mali by ste mu robiť spoločnosť, pomáhať mu s hygienou, pripravovať raňajky a ľahkú večeru. Obedy sú zabezpečené. Máte o túto prácu predbežný záujem?“

„Áno.“

„Bývať budete v ubytovni. Je to desať minút chôdze od jeho bytu. Soboty a nedele Oto trávi čas s nami, pre vás to budú voľné dni. Nastúpiť môžete začiatkom týždňa. Práve som prepustila ďalšiu ošetrovateľku. Mali by ste ešte vedieť, že prekonal dve operácie zlomenín. Mal problémy so slezinou, má nepekné pomliaždeniny a veľmi ho bolí kĺb na pravej nohe. Niekedy sipí od bolesti. Málokedy komunikuje, máva depresie. Momentálne je na vozíku.“

Nora vstala. Paula rýchlo dopila čaj a vstala tiež.

„Som už unavená z nálad môjho syna. Akoby trestal sám seba za to, že on jediný to prežil. Odmieta pomoc, psychologické vyšetrenia, odmieta brať lieky. Možno je dobré, že ste taká mladá. Prispôsobíte sa jeho hrozným náladám. Ubytujte sa a zajtra o desiatej sa stretneme pred jeho bytom.“

Nora vystrela k Paule ruku a skúmavo sa jej zahľadela do očí.

„Dúfam, že sa zachováte profesionálne.“

Profesionálne, čo tým myslela? Paula sa v duchu neustále vracala k rozhovoru s Norou. Zároveň v nej však rástla zvedavosť na nového, záhadného klienta.

Na druhý deň ráno sa ponáhľala na dohovorenú schôdzku. Nepokojne prešľapovala pred vchodom do novostavby, v ktorej mal mladý muž svoj luxusný byt. Čas si krátila predstavami o svojom budúcom klientovi. Ani jedna predstava sa však nevyrovnala skutočnosti, s ktorou sa zanedlho zoznámila. Jeho matka prišla na minútu presne. Keď spolu vošli dnu, Paula uvidela mladého muža sediaceho na vozíčku a zabaleného v obväzoch. Pravú nohu a ľavú ruku mal v sadre. Pekne do kríža. Zrejme ešte po nezahojených zlomeninách. Pod okom mal nepeknú podliatinu rôznych farieb, ale napriek tomu to bol fešák. Na chlapsky hranatej tvári dominoval orlí vyčnievajúci nos. Z priezračne modrých očí vyžarovala clivota uväznená v emóciách zahnaných do kúta vlastnej bezmocnosti a zároveň vzdor a odpor voči situácii, ktorú nedokázal zmeniť a ktorá ho dostala do stavu nehybnosti. Jeho pomliaždené telo sa pomaly zotavovalo. Za zotavovaním tela však zaostávala duša. Nepopierateľný smútok v očiach s veľkým otáznikom „načo?“ prezrádzal nechuť niečo prekonávať. Tento mladý muž stratil kamarátov, svoju lásku a chuť žiť. Zo všetkých štyroch, ktorí v tú osudnú daždivú noc sedeli v aute zostal nažive iba on. Umáral sa trpiteľským pocitom, že zostal v stave živej mŕtvoly, zatiaľ čo rodičia bojovali o jeho posratý život, ako sám hovorieval.

Vedel, že aj iní ľudia žijú s takýmto fyzickým, či psychickým trápením. Prežívajú, hnevajú sa alebo sa ľutujú. Bojujú o život... Lenže on nechcel bojovať. Akým nedopatrením, akým výsmechom osudu tu zostal sám? Čím všetkým bude musieť ešte prejsť? Dokedy? To mu nikto nepovie. Mal pocit, že už mu nič okrem mozgu nefunguje, a ten sa točil v zúfalom kolotoči mizérie na plné obrátky.

Paula si uvedomila, že v nej Oto vzbudzuje súcit. Nebolo to však jediné, čo pocítila k tomuto mladému mužovi. Zvláštny, šibalský plamienok rozohrial jej vnútro doposiaľ nepoznaným tokom emócií. Čo sa to s ňou deje? Prečo prestala byť paňou vlastných, starostlivo strážených pocitov?

„Budeš mi sem nosiť školáčky? Nudiť sa môžem aj sám. Vyhoď ju a už mi sem nikoho nevoď.“

Nepríjemný výbuch mladého muža vrátil Paulu späť do reality. Napriek tomu, že mrzutosť vzniesol smerom k nej, patrila jeho úzkostlivej matke, ktorá si prehnanou vonkajšou starostlivosťou o neho kompenzovala neschopnosť prejaviť mu lásku. Kým si vychutnával život a jeho dary, nikdy tú prázdnotu vzťahu naplno nepocítil. Všetko mal na dosah. Pracovnú kariéru, šport, ženy, peniaze. Všetko okrem naplnenia, akéhosi zmyslu toho, čo prežíval. Tichý hlas prázdnych dní v ňom občas rezonoval, no Oto ho vždy udupal, zatlačil kdesi do stratena, pretože ten pocit zbytočnosti neznášal. Láska? Hlúposť. Preceňovaný cit. Nikdy nepocítil jej nedostatok tak, ako vo chvíli, keď v jedinej sekunde zmizlo všetko jeho šťastie. Výsmech diabla, ktorý si za lesk ilúzie prišiel vybrať svoju daň.

„Zase tie tvoje nálady,“ vzdychla si Nora.

„Dokedy nás nimi mieniš trestať? Mal si už dosť času sa spamätať. Nie si jediný, kto mal nehodu, tak sa s tým konečne zmier. Život ide ďalej.“

„Ty mi rozprávaš o živote? Čo vzal tebe? Srdce?“

„Ako môžeš takto hovoriť? Vždy som pre teba spravila všetko, čo si chcel. Zrazu si samá výčitka. Uvedomuješ si, ako to bolí?“

„Bolí, máš pravdu. To, že mi nerozumieš a nikdy si sa o to ani nesnažila. Veci riešiš tvrdohlavo, spôsobom, aký vyhovuje tebe, a na názore iných ti nezáleží. Tak ma nepresviedčaj, že má význam žiť a trpieť ďalej. Odkiaľ berieš svoje múdre rady, keď ani náznakom netušíš, čo prežívam? Nevládzem a nechcem takto žiť.“

„Sebaľútosť nepomôže. Ani tebe, ani nám.“

„Kedy si ma ty vôbec počúvala? Snažila sa pochopiť význam toho, čo hovorím? Prosím ťa, odíď! A zober ju so sebou.“

„Zostane! Nemám chuť zháňať ti niekoho každý týždeň. Je zo Slovenska. Aspoň sa trochu zdokonalíš v reči. Ak aj túto vyhodíš, zostaneš tu sám.“

„Tu..? Matka, buď konkrétna, čo znamená tvoje TU? Život, do ktorého ste ma vrhli, alebo táto cela do ktorej ste ma zavreli?“

„Prestaň! Nechcem už nič počuť. Bahni sa vo svojich depresiách, zrejme ti to robí dobre. Ja to vzdávam. Je div, že sa Paula nezľakla a neušla kým ťa počúva. Postará sa o teba, zoženie knihy z knižnice.“

Nora požiadala Paulu, aby ju počkala vonku, kým sa so synom porozpráva. No len čo vyšla, počula za dverami, ako zahučal na matku: „Nechcem mladé ošetrovateľky, sú neskúsené a urečnené. Donekonečna tárajú, hoci sa ich nikto na nič nepýta.“

Úvod prvej návštevy Paulu vyľakal. Zároveň však pocítila príťažlivú silu k mladému mužovi, ktorý chcel, možno z pocitu viny, zahodiť za chrbát celý svoj život. Zostal sám, kým svet jeho priateľov vyhasol. Rozpitvával situácie a snažil sa pochopiť, prečo práve jeho obral život o ilúzie. Jeho svet zmizol v jedinom okamihu hrozivej nenávratnosti oddeľujúcej éterickú podstatu od hmoty, ktorú jasne v tej chvíli pocítil, aj keď jej nerozumel. Vedel, že duše jeho priateľov sa s ním rozlúčili na mieste nehody. Mal pocit, že aj jeho duša odišla a že jeho telo obýva niekto úplne cudzí. Jeho povaha, chápanie a vnímanie skutočnosti, všetko bolo iné. Tak, ako sa musel učiť znovu chodiť, tak sa musel naučiť prijať novú nechcenú situáciu. A keď si všetci naokolo začali robiť o neho starosti a naviac tváriť sa, že ich naozaj majú, definitívne sa uzavrel do seba. Vytvoril si virtuálny svet, ktorý k nemu bol prívetivejší, pretože bol bez pretvárky. Skrýval v sebe jemnosť ľudskej túžby po láske v tej najčistejšej podobe. Keď posielal Paulu preč, v kútiku svojej duše si prial, aby sa nezľakla a nezutekala. Želal si, aby ho dokázala prijať vo svojej rýdzej podstate takého, akým sa po všetkých útrapách, ktorými prešiel, napokon stal.

Paula rýchlim krokom prechádzala cez cestu smerom k parku. Potrebovala si zrovnať myšlienky, dotknúť sa stromov, živej energie. Potrebovala ticho, samotu. Strácala odvahu a mala chuť zutekať. Vedela však, že to neurobí. Príťažlivá sila osudu ju spútala, nedovoliac jej pohnúť sa z miesta, kým jej mäkko sálajúca srdcová čakra vysielala žiarivé kruhy lásky do okolia. Aj keď nerozumela tejto vibrujúcej sile, vedela, že je voči nej bezmocná.

Table of Contents

I. časť

1.

2.

3.

II. časť

III. časť