Copyright ©2013 by Jeanne Kalogridis

Translation © Bohumila Kučerová, 2014

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Ukážka z elektronickej knihy

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu THE INQUISITOR'S WIFE

přeložila Bohumila Kučerová

Redakční úprava Drahomíra Smutná

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2014

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-634-6 (ePub)

ISBN 978-80-7466-635-3 (mobi)

Věnováno Rahimě

Poděkování

Děkuji svému editorovi Charlesi Spicerovi a svým agentům Russellovi Galenovi a Dannymu Barorovi.

Mé díky si zaslouží rovněž moji věrní přátelé Helen Knightová, Suza Francina, Rahima Schmallová a Liz Harwardová.

Zajatci z tohoto vojska synů izraelských

budou vlastnit kanaánskou zemi

až do Sarepty a zajatcům z Jeruzaléma, kteří jsou v Sefaradu,

budou patřit města polední.

Abdiáš 1-20

My jsme ti,

s nimiž přichází konec všech staletí.

Isabela Kastilská, citát sv. Pavla

Prolog

U řek babylonských, tam jsme sedávali s pláčem ve vzpomínkách na Sijón. Své citary jsme v té zemi zavěsili na topoly, když nás ti, kdo nás odvlekli, vybízeli tam ke zpěvu, trýznitelé k radovánkám: Zazpívejte nám některý ze sijónských zpěvů! Jak bychom však mohli zpívat píseň Hospodinovu v té cizí zemi?

Žalm 137

Kristovi vrazi, tak nám říkají, ale my Ježíše neukřižovali. Když zahynul v Jeruzalémě, my strádali v babylonském vyhnanství. Vypuzeni perským králem z našeho druhého domova, zamířili jsme ke břehům této slunečné, úrodné země – tolik podobné naší milované Palestině – a zde jsme zůstali.

Žijeme v Sefaradu už více než tisíc let.

Říká se, že když Bůh stvořil svět, sefaradská země požádala o pět požehnání: modrou oblohu, krásné ženy, vody oplývající rybami, hojnou úrodu a spravedlivého krále. Bůh nám daroval vše až na to poslední – protože pokud by nás obdařil i spravedlivou vládou, byl by dnes Sefarad druhým Edenem.

My, děti krále Davida, jsme obdělávali žírnou zemi po boku našich iberských sousedů, zatímco Římané nazvali naši vlast Hispánií a poseli ji kameny otesanými do akvaduktů, amfiteátrů, paláců a dláždění. Tehdy jsme už věděli, jak vyždímat z našich polí dostatek obilí, abychom nakrmili celou říši, a kde těžit zlato a stříbro, jež mělo nést profily císařů. Chovali jsme ty nejušlechtilejší a nejrychlejší koně pro císařův cirkus. Díky naší družné povaze jsme si osvojili řeč i způsoby Římanů a sloužili jsme jako jejich prostředníci při stycích s domorodým obyvatelstvem, které nás znalo a důvěřovalo nám. Byli jsme tak mírumilovní a důvěryhodní, že v Hispánii, perle římského impéria, dlela pouze jediná legie.

Když v Seville, kde řeka Guadalquivir rozšiřuje tok, zakotvili své velké obchodní koráby Řekové a Féničané, byli jsme první, kdo se naučil jejich řeči. Působili jsme jako vyslanci, tlumočníci a učenci, kteří shromažďovali zaznamenané vědění všech národů.

Po celá staletí se nám dařilo a Římané nás nechali, ať si vládneme sami. Žádná sefaradská rodina nikdy nezůstala bez jídla a přístřeší, žádné dítě bez otce, žádná nevěsta bez věna, žádný muž bez vzdělání v latině, hebrejštině a řečtině. Když císař Konstantin zavrhl pohanské bohy a stal se křesťanem, stali se z nás obchodníci se světem, neboť Ježíšovi následníci se neodvažovali do muslimských zemí ze strachu, aby nepřišli o hlavu. My židé jsme však znali jazyky a zvyky Berberů, Maurů a Syřanů a byli jsme u nich vítáni.

Pak nastala léta temna. Řím padl a jeho legie z Hispánie utekla, když ji zaplavili nájezdníci ze severu: Vandalové, Svébové, Alani, kočovné kmeny, které dovedly jen válčit a hnát zemí stáda ovcí. Jako poslední přišli Vizigóti, tak divocí, že všechny ostatní vyhnali. Ty bestie se vyznačovaly vysokou postavou s dlouhými údy a překvapivě světlou pletí a očima. Divoké prameny vlasů, které nikdy nepoznaly hřeben, jim spadaly až na záda, rozcuchané plnovousy měli zastrčené za opasky ze surové kůže, jež obepínaly jejich oděvy ze zvířecích kožek a hrubého plátna. V těch raných dobách neznali písmo a neměli žádné filozofy, básníky ani umělce. Jedinými zásadami, kterými se řídili, bylo učení ariánského křesťanství, jež uznávalo Boha jako přísného otce, popíralo však božství Ježíše či Panny Marie a Ducha svatého podřizovalo Bohu.

Vizigóti chovali ke všem, kdo k nim nepatřili, to nejhlubší opovržení. Hleděli s despektem na nás všechny v Sefaradu – pohany, katolíky, židy, Římany, Ibery, Palestince a Řeky, na naše úrodné sady, dobře obdělávaná pole, naše chrámy, kostely a synagogy, naše rušná mezinárodní tržiště, krásné pohodlné domy, naše mramorové sochy a široké dlážděné ulice. Hleděli na nás a nenáviděli nás. Nenáviděli naše čerstvě vykoupaná těla, naše jemné barevné měkké oděvy, naši prosperitu, naši zvědavost a otevřenost vůči všemu novému a cizokrajnému, naši přívětivost k cizincům a především naši vášeň pro studium. Byli jsme připraveni uvítat je jako předtím naše římské pány, ale Vizigóti chtěli jenom ničit.

A tak tisíce z nás nemilosrdně pobili. Srovnali se zemí naše domy a synagogy, vypálili naše sady a porozbíjeli krásné římské mramorové sochy. Zničili veřejné lázně, protože byli přesvědčeni, že čistota vede k zženštilosti. Ale ze všeho nejhorší bylo, že spálili naše drahocenné knihovny, protože si totéž mysleli o intelektuální činnosti. Když se jeden z klanových náčelníků prohlásil za krále, začali bojovat mezi sebou a uvrhli Hispánii do chaosu. Mnozí z nás se přeplavili na druhou stranu úzkého průlivu a usadili se mezi Maury, jiní utekli na sever do Francie. Ti, kdo zůstali, museli přihlížet, jak Vizigóti kradou jejich pole a mění je v úhor, jak nám zabírají naše zlaté a stříbrné doly a nechávají je nenávratně pustnout. Akvadukty vyschly, amfiteátry se rozpadly a silnice a městské hradby popraskaly a zarostly travou.

Trpěli jsme několik staletí, dokud z jižní země pouští, palem a poezie nepřicválali na svých rychlých hřebcích naši tmavoocí zachránci. Tasili své zahnuté meče a zahnali jimi křesťanské Vizigóty na útěk. My Sefardi jsme neutekli. Otevřeli jsme našim dobyvatelům brány a pozdravili je v jejich jazyce, arabštině, neboť naši kupci s nimi už po staletí obchodovali. A oni – nyní vyznavači nového náboženství, které uznávalo jediného boha a ctilo Abraháma – nám důvěřovali. Podělili jsme se s nimi o chleba, a když se přesunuli osvobodit nedalekou Córdobu, strážili jsme až do jejich návratu prázdné ulice Sevilly.

Pod vládou Maurů zažil Sefarad svůj největší rozkvět. Muslimové s sebou přinesli lásku k umění a architektuře, literatuře a poezii, medicíně a vědě. Nade vše si však cenili výmluvnosti a řeči. Znovu vydláždili ulice a osvětlili je velkými lampami. Opravili akvadukty a naučili nás, jak přivádět vodu do domácností skrytým potrubím. Nedalekou Córdobu ustanovili svým hlavním městem a vystavěli ne méně než sedm set mešit a tři tisíce veřejných lázní. Znovu jsme oseli svá pole kolem Sevilly pšenicí a postavili si domy, zatímco Mauři vysázeli citroníky, banánovníky a fíkovníky, pěstovali len a skořici a stavěli k nebi čnějící minarety a elegantní éterické paláce zdobené umně vytesaným kamenným krajkovím. Naučili nás vyrábět hedvábí s pomocí housenek a křišťálové sklo za použití olova. Přiváželi papír z Číny a naučili nás používat zubní pastu, příbory, ubrusy a parfémy. Přinesli nám astronomii, geometrii, optiku a kaligrafii. Budovali školy, knihovny a veřejné špitály. Svá obydlí stavěli kolem vnitřních nádvoří s vlastními fontánami nebo bazénky obloženými barevnými dlaždicemi a obklopenými množstvím květin a umně rozmístěnými palmami. V těchto příjemných zahradách se scházeli básníci a učenci, aby předčítali ze svých děl, a my sedávali mezi nimi coby jejich přátelé a pozorně jsme naslouchali.

Pod tolerantní nadvládou Maurů kvetl mezinárodní obchod. Půl tisíciletí jsme strávili v míru a prosperitě. Za oněch dnů jsme za doprovodu svých louten v sevillských ulicích hlasitě zpívali hebrejské písně beze strachu, kdo je uslyší.

V roce 1248 jsme však podobně jako v Babylonu odložili své nástroje a zavřeli ústa, protože Sevilly se zmocnil vizigótský král. Ti Mauři, kteří nestačili utéct před světlovlasými hordami, byli nemilosrdně pobiti. Ti z nás, kdo zůstali, se utěšovali, že naši bývalí utiskovatelé po pěti staletích zajisté zmoudřeli.

Zprvu se zdálo, že tomu tak vskutku je. Jelikož katolická církev zakazovala půjčování peněz – a my Sefardi jsme byli bohatí – učinili nás král Ferdinand a jeho velmoži svými finančníky. Stejně jako za časů muslimského kalifa jsme se stali královými dvořany, lékaři a vyslanci a naše moc rostla. Vizigóti nám však nikdy nedali zapomenout na náš původ a jejich zákony nás měly v očích veřejnosti ponížit. Stále připomínali, že jsme nižší, zkažené bytosti, jež si zaslouží boží hněv, jelikož jsme neuznali Ježíše za našeho Mesiáše. Nezapomněli nám ani to, že naši předkové podporovali naše muslimské osvoboditele.

Sto let po obnovení nadvlády Vizigótů udeřila černá smrt a s ní přišla doba hrůzy. Kontinentu zkroušeného tolika náhlými úmrtími se zmocnilo podivné šílenství. Musí to být dílo černokněžníků, tvrdili všichni. A jelikož našemu náboženství nikdo nerozuměl, bylo pokládáno za černou magii zrozenou z křesťanského ďábla. Kněží tvrdili, že krademe křesťanská nemluvňata, abychom je obětovali při našich krvavých obřadech.

Naším největším pomlouvačem byl Ferrán Martínez, polovzdělaný duchovní nízkého původu, který šířil nenávist vůči nám, židům. Zničte všech třiadvacet synagog v Seville, hřímal, neboť Bůh si prý přeje, abychom byli potrestáni a poníženi za „zločin“, jehož se údajně dopustili před více než tisíci lety naši vzdálení příbuzní v Palestině. Každý, kdo zabije žida, nabádal Martínez, získá si boží přízeň. A jak jsme se obávali, jeho stoupenci jej uposlechli a začali nás napadat. Byli jsme přinuceni žít v komunitách odděleně od křesťanů a své čtvrti zvané juderíe jsme museli obehnat vysokými dřevěnými ohradami a ulice nechat hlídat našimi strážci.

Nakonec ani dřevěné hradby nestačily na to, aby odradily ty, kdo nás nenáviděli. Jednoho sevillského vlahého jitra zaútočili za rozbřesku na naše brány Martínezovi stoupenci a vtrhli dovnitř. Vyzbrojeni meči, kyji a vidlemi rozsekali na kusy každého, kdo neklekl na kolena a nežadonil o pokřtění. Naše ulice se zaplnily krví, naše domy byly vypleněny a vypáleny do základů. Uprostřed šlehajících plamenů toho pekla kvílely ženy a děti, které útočníci chytali, aby je odvlekli do otroctví. Dvacet tisíc nás zahynulo a dalších dvacet tisíc prchlo ze Sevilly, aby se už nikdy nevrátili. Stejný počet se zachránil tím, že přestoupil ke křesťanství. Z desítek tisíc židů přežilo jen pár set. Judería se proměnila v popel. Rabíni a učenci oplakávali nenahraditelnou ztrátu tisíců náboženských i světských knihoven.

Sevillské židovstvo bylo zdecimováno, ale těch několik stovek přeživších židů smělo zůstat a znovu se vzchopit. Koneckonců církevní právo stále zakazovalo půjčování peněz a koruna potřebovala své bankéře. Avšak ti, kdo přežili, museli nosit na oblečení rudé disky a měli zakázáno stříhat si vlasy.

Nenávist, kterou rozdmýchala Martínezova lživá kázání, se však bohužel neomezila pouze na Sevillu. Šířila se na jih k přístavu Cádiz a na východ k řece až ke Córdobě, pak na sever k Toledu a Madridu. Neexistují žádné záznamy, které by prozradily, kolik z nás zemřelo a kolik uteklo do Portugalska a Maroka a jinam. Mnozí z nás však milovali Sefarad tolik, že se nedokázali smířit s tím, že by o něj znovu přišli, – a tak jsme konvertovali, či předstírali, že konvertujeme, na křesťanství. Navzdory tomu, že církevní právo vynucenou konverzi zakazovalo.

V důsledku krvavých pogromů se řady španělské církve rozrostly o konvertity – conversos nám říkali, aby nás odlišili od „starých křesťanů“. Nenávist rozpoutaná Martínezem na pár let utichla. Brzy si však i ti největší ignoranti z nepřátel židů uvědomili, že jen vyměnili jeden „problém“ za jiný: Jak si mohou být jisti, že věříme v Krista celým srdcem? Jak si mohou být jisti, že conversos nepokračují tajně v praktikování judaismu?

Tato otázka byla nepochybně namístě u generace, která přežila pogrom. Španělská společnost se však stala pro praktikující židy natolik nebezpečným prostředím, že většina z nás vychovávala své děti jako pravé křesťany v naději, že už nikdy nezažijí hrůzy, které dopadly na jejich otce. Křtitelnice tak bohužel rozdělila mnohé židovské rodiny, otce od syna, strýce od synovce.

Našlo se však mezi námi několik takových, kteří ctili Abrahámova boha tak velmi, že zůstávali v tajném spojení s našimi milovanými židovskými soukmenovci. V našich domovech jsme dál dodržovali Mojžíšovy zákony, tajně, abychom nezavdali příčinu k pomluvám, a našim dětem jsme dovolovali vstoupit do manželství pouze s jinými tajnými židy. Vyvěšovali jsme z oken vepřové klobásy a mezuzy na našich vstupních dveřích jsme vyměnili za římský kříž, avšak naše ženy se po skončení svého měsíčního krvácení kradly do skrytých synagog, aby v nich vykonaly rituální koupel, a drhly po návratu ze křtu z hlaviček svých nemluvňat stopy křestní vody a posvátného oleje. V pátek jsme očistili svoje příbytky, navařili jídlo, vytáhli čisté prádlo a pak jsme se vykoupali a oblékli do svých nejlepších šatů a čekali na šabat. Naše ženy zapálily svíce před obrazy křesťanských svatých a usedly spolu se svými rodinami ke stolu, aby zapálily světlo v lampě, kterou pak ukryly pod stolem nebo v zadních pokojích za zakrytými okny. Na jom kipur jsme se postili a prosili našeho Pána, aby nám odpustil tu dvojakost. Slavili jsme purim – svátek oslavující statečnou Ester, která ač provdaná za perského krále, dál tajně dodržovala židovské zvyky a která zachránila svůj lid před záhubou, jež pro něj chystal proradný vezír. Naše srdce se daleko více než ke slavnostní hostině upínala k přípravnému půstu královny Ester, jež dala v sázku svůj život pro záchranu svého lidu, a souzněla s její modlitbou: „Vzpomeň si, ó Bože, dej se poznat v této době našeho strádání a dej nám odvahu, ó králi bohů…“

My, conversos – utajení židé stejně jako ti, kteří se stali pravověrnými křesťany – jsme využili našeho nového postavení, abychom se vrátili na pozice, jež byly našim židovským předkům ukradeny. Hbitě jsme povýšili do řad šlechty a stali se z nás nejzámožnější španělští vlastníci půdy, nejmocnější klerici a nejoblíbenější dvořané. Dokonce jsme sňatkem pronikli do královského aragonského rodu. Náš rychlý vzestup budil nepřátelství mezi těmi starými křesťany, kteří nás nenáviděli a nazývali nás nikoli conversos, ale marranos, svině.

Přesto neztrácíme naději. Po smrti krále Jindřicha se jeho nevlastní sestra Isabela ucházela o kastilský trůn. Získala jej s pomocí bohatých a vlivných conversos a židů – bez naší pomoci by žena nikdy nemohla získat španělskou korunu – a my, conversos, jsme dohodli její sňatek s Ferdinandem, korunním princem Aragonie. Neboť Isabela je sice bledá Vizigótka, ale tmavooký Ferdinand je jedním z nás. Přestože nikdo v jeho královské rodině už po generace nepraktikoval judaismus, v jeho žilách koluje Davidova krev. Říká se, že královna, doňa Isabela, tak nesmírně miluje svého manžela, že bez jeho souhlasu nevydá jediný rozkaz.

Může Bůh jednat skrze ženu?

Zajisté jednal skrze královnu Ester. A snad tak učiní i skrze královnu Isabelu, jež dojala sevillské židy k slzám, když jim napsala: „Beru vás pod svoji ochranu a zakazuji komukoli, aby vám ubližoval.“

Žijeme však v nebezpečných dobách. Naši nepřátelé jsou nabádáni k násilí dalším zlovolným kazatelem. Neodvažujeme se zvednout naše lyry a zpívat – vzhlížíme však s nadějí k naší vizigótské královně a modlíme se za její úspěch a za to, aby nastala doba, kdy opět budeme smět pozvednout své hlasy v sevillských ulicích.

1

Sevilla, 1481

Tento příběh mi šeptala moje matka Magdalena do ucha každý pátek po západu slunce a já dychtivě naslouchala. Slyšela jsem v duchu její tichý hlas i tehdy, když mě otec vedl k oltáři po ošlapaných černobílých dlaždicích, jež tu položili mudéjares, křesťanští a muslimští řemeslníci, kteří tu za islámské nadvlády vztyčili katedrálu, jež byla tehdy mešitou. Hleděla jsem na maurské rysy budovy – oblouky uvnitř oblouků, štíhlé sloupy, glazované dlaždice – a myslela na onu staletí vzdálenou opěvovanou zemi, na Sefarad. Určitě to všechno byla lež. Moje matka zemřela, aniž by takové místo kdy poznala, a tu noc jsem si já, Marisol García, byla jista, že také zemřu, aniž bych je kdy nalezla.

Noc tlumila okrové a slonovinové odstíny rozlehlé kaple Páté bolesti, avšak světlo oltářních svící a dvou lamp visících nad kněžištěm ještě více zdůrazňovalo lesk všech zlacených povrchů. Byli jsme jen čtyři, a to i včetně kněze, takže by bylo plýtváním osvětlit celou kapli, nyní studenou a vlhkou od prosincových dešťů.

Svírala jsem svazek hedvábných pomerančových květů a byla oděna v černé hedvábí – tradiční roucho španělských nevěst, já však měla na sobě tytéž šaty na matčině pohřbu týden předtím. Černý závoj, byť tenký, činil mé okolí ještě temnější a nezřetelnější a přispíval tak k pocitu neskutečnosti. Se sklopenýma očima jsem zvolna kráčela vedle svého otce, dona Diega, k těm, jež stáli před oltářem. Nabídl mi rámě, já je však ignorovala, protože jsem nedokázala zvednout k němu oči ze strachu, že se rozpláču. Zarytě jsem upírala zrak na svoji šustící sukni a na třásně nejjemnějšího vlněného šálu své matky.

Jak jsme se blížili k cíli, pohlédla jsem na přízrak kněze nahrbeného stářím. Za jeho vysokou postavou a za oltářem pod masivním zlatým obloukem se nacházel shluk pomalovaných soch v životní velikosti, jež měly zobrazovat scénu Kristova ukřižování. Josef z Arimateje a Nikodém nejistě balancují na dlouhých žebřících opřených o kříž, když poté, co přehodili přes Spasitelova ramena bílý pruh plátna, zamrzli při předávání těla truchlící Marii a svatému Janovi. Navzdory chudobě této farnosti – můj budoucí manžel záměrně zvolil vzdálenou kapli, kde nás neznali – byly oděvy svatých ze skutečné látky stejně jako plátěný pruh. Kongregace jejich roucha pečlivě udržovala a šaty Panny Marie se často převlékaly podle liturgického období. Tuto noc barva jejího hávu zanikala v přítmí, ale světlo závěsné lampy ozařovalo její zvednutý obličej pod paprsky svatozáře a dopadalo na dřevěné slzy kanoucí jí z očí.

Můj snoubenec stál u paty schodiště vedoucího k oltáři. Jeho tělo viděné skrze můj průsvitný závoj splývalo s temnotou, takže se zdálo, že se jeho velká hlava vznáší ve vzduchu.

Při zvuku našich odměřených kročejů se Gabriel otočil a shlédl na nás dolů. Můj nevysoký otec vedle něj vypadal jako trpaslík.

Ve svých třiadvaceti letech se Gabriel vyznačoval silnou šíjí a svalnatou hrudí dvakrát širší než u většiny ostatní mužů. Jeho profil nebyl ničím neobvyklý, nos měl rovný a nijak přehnaně dlouhý, jen trochu špičatý, pleť bledou. Zplihlé zlatě plavé vlasy, tak světlé, že v místě pěšinky prosvítala růžová kůže lebky, mu sahaly pár centimetrů pod překvapivě jemné uši. Toho večera byl oděn v černou vlněnou tuniku bez ozdob po zbožném španělském způsobu a v jasně zelených očích se mu zračila hrůza.

Gabriel ustoupil stranou, aby udělal místo mému otci, který mě uchopil za loket a dostrkal vedle mého ustrašeného ženicha. Vzal mě za vzdorující ruku a pošeptal mi do ucha:

„Marisol…“ Oči pod zlatě hnědým obočím měl zvlhlé zármutkem a vlasy, na spáncích prokvetlé šedinami, mu spadaly k límci. Nejkrásnější muž v celé Seville, říkávala o něm moje matka a on ji na oplátku po právu nazýval největší krasavicí. „Vím, že to nechceš, ale jednoho dne porozumíš…“

Koniec ukážky

Table of Contents

Poděkování

Prolog

1