Copyright © Ana M, 2014

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Ukážka z elektronickej knihy

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Copyright © Ana M, 2014

Redakční úprava Drahomíra Smutná

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek, v edici Klokan, 2014

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-640-7 (ePub)

ISBN 978-80-7466-641-4 (mobi)

Eva a Standa dali svému synovi jméno Richard. Eva tvrdila, že je to podle anglického krále Richarda Lví srdce, protože to byl pravý rytíř, ale Standa s úsměvem podotkl: „Můj syn se proti mně nikdy neobrátí, jak to spolu se svými bratry udělal kdysi Lví srdce.“

Eva byla majitelkou modelingové agentury Star. Své aktivity neomezila ani na mateřské a Richarda si brala do práce už od miminka. Vyrůstal mezi látkami, reklamními plakáty, líčidly, laky na vlasy, střevíci a dalšími serepetičkami a stal se maskotem agentury.

Standa pracoval jako ředitel pražského obchodního střediska ve Zličíně. Zdržoval se tam skoro sedm dní v týdnu, ale čas pro Evu a Richarda si přesto našel. Po počátečních problémech si zvykl i na synovu přezdívku, kterou mu daly modelky. Ty si kloučka předávaly z ruky do ruky a neřekly mu jinak než „Richi“. A to mu už zůstalo.

V mateřské škole se paní učitelce představil jako Richi Sternad. Přistoupila na to. Nástupem do školky ovšem skončil i Richiho život v agentuře. Jelikož byl ale velmi přizpůsobivý, nedal se touto změnou vyvést z míry a už v předškolním věku vymýšlel, jak by „podnikal“. Rodiče tím pokaždé pobavil, obzvlášť tátu, který mu ochotně udílel rady, co musí udělat pro to, aby se stál se dobrým podnikatelem a vydělával hodně peněz. Před spaním mu četl knihu Už vím, kam se poděl můj sýr, a později pak dětskou verzi Roberta Kiosakiho Bohatý táta, chudý táta.

Na základní škole začal Richi skutečně podnikat. Nejprve spolužákům prodával ředkvičky ze zahrádky, a když se to ujalo, začal vyrábět domácí lízátka z karamelu. Sice byla kapánek nevzhledná, ale chutnala skvěle.

Děti ho milovaly, nikdy nezkazil legraci. A učitelky už na základní škole vytušily, že pokud budou chtít žáky někam nasměrovat, musí se jim podařit nejprve zpracovat Richiho. Richi byl rozumný, a věren výchově svých rodičů se snažil vždy bránit slabší a dívky, zbytečně nevyvolávat konflikty a hádkám se vyhýbat.

Když byl v páté třídě, strhli jeho spolužáci šikanu proti nejmenšímu chlapci Tomášovi. Přivázali ho k židli a položili před něj nůžky, ať se prostříhá ven. Richi se zamračil a bez jediného slova vyndal z kapsy kudlu a Tomáše vysvobodil. Vše se odehrálo v naprosté tichosti, respekt k Richimu nedovolil klukům ani ceknout. Ten se stal miláčkem všech spolužaček, ovšem se skrytou nálepkou: NEDOSAŽITELNÝ. Žádné z nich neprojevoval větší náklonnost, bavil se stejně s třídní „miskou“ Klárou Novákovou jako s tlustou a předčasně vyvinutou Sylvou Kulavanou. Nebyl nijak zvláštní fešák, ale vyzařovala z něj síla osobnosti.

Eva se Standou s ním vždy mluvili na rovinu a z ničeho nedělali zbytečnou vědu. V jejich komunikaci nebylo nic tabu a Richi si tak vypěstoval k rodičům bezmeznou důvěru.

Když mu bylo čtrnáct, nachytala ho Eva v pokojíku při masturbaci. Potřebovala mu honem něco říct, a tak tam vtrhla bez zaklepání. Okamžitě jí došlo, oč jde, proto jen vykoktala „promiň“ a rychle vycouvala ven. Připadala si hrozně. Jak je možné, že porušila svou zásadu o dodržování synova soukromí? Richi byl z toho také v rozpacích a dlouho nevěděl, jestli může matce vůbec přijít na oči. Pak se ale osmělil a přišel za ní do kuchyně. „Promiň, mami, nezlob se!“ řekl jí s očima sklopenýma k zemi.

Eva k němu rychle přiskočila, objala ho a zašeptala mu do ucha: „Ne, to já se ti omlouvám, Richi, zapomněla jsem zaklepat. Promiň. Už se to nikdy nestane!“

A o půl roku později se pro změnu Richimu podařilo vejít do ložnice zrovna ve chvíli, kdy se Eva opírala o lokty a Standa jí olizoval klitoris. Byl to jen mžik, ale Richimu se stejně všechny detaily vryly do paměti. Eva zrovna pootevřela oči a ve škvíře zavírajících se dveří spatřila synův překvapený obličej. V tu ránu bylo po radovánkách. S hrůzou oznámila manželovi, že je právě přistihl jejich dospívající syn. Dali hlavy dohromady a rozhodli se, že si společně promluví. Syn toho viděl tolik, že se to nedalo přejít mlčením.

Zaklepali u něj, a když se ozvalo „dále“, vešli a sedli si k němu na postel. „Fakt sorry,“ předešel je Richi. „Měl jsem zaklepat. Prostě mě to takhle po ránu nenapadlo.“

Všichni tři se tomu uvolněně zasmáli a Standa mu na to řekl: „No, maminka to má vlastně po ránu nejradši, víš?“

Eva udiveně povytáhla obočí, jenže Richi se tvářil, že ho téma zaujalo, a tak pokračovala:

„Richi, nezlob se. Měli jsme se zamknout, tohle jsi fakt neměl vidět…“ Dívala se přitom do země, protože jí bylo trapně při pomyšlení, co všechno syn viděl. „No, asi vás tu nechám o samotě.“ Zvedla se a odešla z dětského pokoje.

Richi se otočil ke Standovi. „Tati, to je fajn, že si s mamkou pořád tak rozumíte.“

„Jo, rozumíme… Přál bych ti stejnou partnerku, jako mám já,“ odpověděl Standa a oba se pousmáli.

„Buďte v pohodě, tati. A hlavně to neřešte.“ Richi pokrčil rameny a pak kývl hlavou směrem k monitoru počítače. „A teď bych si to s dovolením rád dohrál…“

Standa se zasmál. „Jasně. Už jdu. Nakonec jsi už dospělej kluk, nemá smysl ti něco nalhávat nebo vysvětlovat.“ Vstal a odešel z pokoje.

Richi pobaveně zavrtěl hlavou. Ve skutečnosti byl rád, že rodiče mají tak hezký vztah.

Od té doby Eva se Standou i Richi pochopili, že tady se na žádná tajemství nehraje, vše se dá sdělit na rovinu. A také se jim už nikdy nestalo, že by si vzájemně narušili soukromí.

Narodila jsem se 6. září 1990. Moje o sedm let starší sestra mi vyprávěla, že jsem křtiny doslova prořvala a pan farář musel hodně zvýšit hlas, aby ho bylo vůbec slyšet. Nejvíc jsem prý na grádech přidala ve chvíli, kdy říkal mým rodičům: „Chcete, aby bylo vaše dítě pokřtěno. Tím na sebe berete povinnost, že ho vychováte ve víře v Ježíše Krista, budete ho učit milovat Boha a bližního, jak nám to přikázal Ježíš. Jste si této povinnosti vědomi?“ Moji rodiče prohlásili „ano“, ale já vřískala, jako když protestuju. Kupodivu jsem se zklidnila zrovna ve chvíli, kdy by se to nejméně očekávalo. Kněz pronesl: „Veroniko, křtím tě ve jménu Otce,“ postříkal mě vodou poprvé a já se prý tvářila navýsost spokojeně, „i Syna“, postříkal mě podruhé, „i Ducha Svatého“… Čekala mě ještě třetí sprška vody a „Amen“, ale to už jsem opět spustila z plných plic.

Máma i táta jsou silně věřící a stejně vychovali i nás děti. Sestra plně přistoupila na jejich pravidla, a kdyby jen to – když jsem byla v prváku na vejšce, vstoupila dokonce do řádu Šedých sester v klášteře Lomec. Já jsem pochopila, že víru potřebuju hlavně k tomu, abych vůbec byla schopna přežít přísnou výchovu. A můj o dva roky mladší bratr? Ani nevím. Je tichý, vlastně nikdy netuším, co si myslí. Mlčky plní přání otce a s traktorem jezdí po poli snad už od deseti let, jakmile dosáhl na plyn, spojku a brzdu.

Naši mají velké hospodářství ve Věžovaté Pláni, malé vsi mezi Krumlovem a Kaplicí. Chovají hlavně krávy, ovce, slepice a králíky, pěstují kukuřici i ostatní obilí, zemědělství je prostě jejich hlavní obživa. Všechny nás vedou k lásce k hospodaření, v podstatě jsme přímo povinni se na tomto rodinném podniku podílet. Mimoto máme tvrdou katolickou výchovu. Nevzpomínám si, že by se se mnou máma někdy příliš mazlila. Já pokaždé, když jsem ji viděla přicházet, jsem k ní utíkala a skočila jí okolo krku, ale ona mě okamžitě tak nějak ze sebe „oprášila“. Byla na mě velmi přísná. Otec pro změnu nemluví skoro vůbec. Má permanentně zamračený pohled a časy, kdy mě upřímně zajímalo, co si vlastně myslí, jsou dávno pryč. K mazlení jsem měla vždy Marii. Moje starší sestra byla přívětivá a veselá a starala se o mě jako o vlastní dceru. Když se nad tím zamyslím, vlastně miluju Marii, a až potom své rodiče a bratra. Marie mi vynahrazovala mateřskou lásku, které se mi doma tolik nedostávalo.

Už jako malé dítě jsem pociťovala velkou touhu někoho se dotýkat – i sama sebe. Odjakživa mě zajímalo mé pohlaví, přímo mě lákalo je zkoumat, ale poté, co mě při tom několikrát přistihla matka, jsem se to naučila skrývat.

Poprvé jsem byla skutečně překvapená, když mi byly asi tři roky a seděla jsem v kuchyni na lavici jen v sukýnce bez kalhotek. Dala jsem si nožičky do tureckého sedu a zaujatě si prohlížela svoji skulinku. Prstíky jsem si otevírala pysky, abych viděla až kamsi – tam, kam snad ani vidět nelze, a dělalo mi to dobře. Už jako dítě jsem pociťovala slast a příjemné pocity, když jsem se sama sebe dotýkala.

Vtom se ozvalo bouchnutí do stolu, až jsem málem nadskočila, a matka na mě rozzlobeně sykla: „Veroniko!“ Nikdy mi neřekla zdrobněle. Verčo nebo Verunko, později Veverko, mi říkala pouze Maruška. „Můžeš mi říct, co to děláš?“

Pousmála jsem se na ni, protože jsem si nebyla vědoma, že bych udělala nějaký průšvih. Máma ale přísně pokračovala: „Tohle se dělat nesmí! Dělají to jen neslušné holky. Ještě jednou tě uvidím, a zpřerážím ti ruce!“

Aha. Ovšem pochopila jsem z toho pouze to, že sahat na pulinku si nesmím v přítomnosti maminky či tatínka. Kdykoliv jsem se ocitla o samotě, nadšeně jsem se oddávala sebepoznávání.

K pátým narozeninám jsem dostala od rodičů velkého plyšového psa. Měla jsem z něj obrovskou radost. Nejprve jsem jej česala, dávala mu do misky jídlo a všemožně se o něj starala. Pak jsem zjistila, že mi dělá moc dobře, když se s ním mazlím. Válela jsem se s pejskem na zemi v kuchyni a objímala ho nožičkami. Bylo to prima, jenomže jsem o něj asi začala nevědomky přirážet a zpozorovala to máma. Bez řečí mi psa vytrhla, přivřela oči a dívala se na mě skoro nenávistně. Já nevěděla, proč to udělala, ale ona mi za chvíli zase tiše a důrazně řekla: „Ještě jednou tě uvidím něco takového dělat, a nepřej si mě! Za rok máš jít k prvnímu svatému přijímání, tak se podle toho chovej!“

Za rok jsem opravdu k prvnímu svatému přijímání byla připuštěna a nejvíce se z toho radovala má tehdy třináctiletá sestra Marie. Byla to prostě moje hodná maminka.

Opravdu velké blaho jsem poznala, když mi bylo šest a půl. Stalo se to na jaře. Sluníčko krásně hřálo a Vašík Mašků ze vsi mi nabídl, že si se mnou bude hrát za stodolou na doktora. Nadšeně jsem souhlasila. Aby to bylo spravedlivé, svlékl se přede mnou, ale vzápětí rozhodl, že doktor je on, takže moje spoďárky sklouzly na zem. Zrovna když mi píchal do pulinky injekci ze slámy a já prožívala pocit neskonalého štěstí, vyšel ze stodoly můj otec. Začal na nás řvát, co si vůbec myslíme, že děláme. Upřímně řečeno jsem ho slyšela málokdy mluvit, natož křičet, takže jsem byla tak překvapená, že jsem zůstala nahatá ležet a vyjeveně na něj koukala. Zato Vašík vzal nohy na ramena a i se slaměnou injekcí se dal na úprk.

Večer jsem potom slyšela, jak se rodiče hádají a tatínek vyčítal mamince něco v tom smyslu, že mě špatně vychovala. Maminka se zase bránila, že po ní určitě nic takového nemám, ale táta trval na svém.

Ve škole jsem byla něco jako totální outsider. Vlasy jsem měla denně svázané do culíku uprostřed hlavy. Možná také to vedlo paní učitelku k tomu, že mi ve druhé třídě udělila roli veverky ve školním divadélku. Ta role mě ovšem bavila a děti mi od té doby začaly říkat prostě „Veverka“. Nezlobila jsem se, docela se mi nové jméno líbilo a nebylo ani daleko od mého pravého.

Všechny děti šly s módou, do školy nosily nejnovější modely džínů a triček s hudebními skupinami a Hanou Montanou, jen já měla oblečení zděděné po Marii a nového nikdy nic. Bylo mi to moc líto. Když jsem chodila do čtvrté třídy a bylo mi deset, svěřila jsem se Marii, že se ve škole kvůli oblečení cítím trapně. Nelenila, vzala peníze, které měla našetřené z brigády, a jely jsme spolu do Budějovic na nákupy. Mamince řekla, že potřebuju nutně kalhoty do školy, a ta jí, ač nerada, přidala ještě tisícovku, ať mi tedy něco nakoupí. Byla jsem ve svém živlu! Procházely jsme obchodní dům a Marie mě nechala vyzkoušet si všechno, co jsem chtěla! Koupila jsem si tenkrát krásné vypasované džíny, do té doby jsem měla kalhoty jen na gumu – něco příšerného! Dále mi Marie koupila tři trička, jednu mikinu a úžasnou péřovou zimní bundu. Vůbec jsem netušila, kolik za mě utratila, ale když jsem jí řekla, ať si také něco koupí, zavrtěla hlavou a řekla, že nic nepotřebuje. Potom mě pozvala ještě naproti do Pekastu na pohár a já zažívala životní rozkoš. Když se mě zeptala, jestli bych si ještě něco přála, řekla jsem jí, že holky ze třídy nosí krásně sestříhané vlasy, jenom já mám pořád ten pitomý culík. Obešla se mnou tři kadeřnictví, a až v tom posledním měla zrovna krásná mladá blondýnka čas a ujala se mě. Celou dobu, co mě stříhala, si pochvalovala, jak pěkné a kvalitní mám vlasy, a řekla mi, že tak krásnou přírodní barvu už dlouho neviděla. Pro mě to byla úplně obyčejná hnědá, moc jsem to neřešila.

Ostříhala mě úžasně a vlasy mi vyžehlila tak, že mi sestříhané konečky krásně splývaly po ramínkách. Měla jsem radost a Maruška pro mě v tu chvíli byla jediné stvoření na celém světě, za které bych byla schopna dýchat.

Když jsme přijely domů, máma mě zkoukla a neřekla nic. Později jsem ale slyšela, jak Marii vyčítá, že mě to dělá zbytečně starší. Marie se jí zase snažila vysvětlit, že jsem jiná než ona a že si prostě potřebuju trochu užívat těch materiálních hodnot, kterým ona nerozumí. Vlastně se mě zastávala jako ostatně vždycky. Hájila před rodiči mé zájmy a já začínala mít pocit, že já a moje štěstí jsou pro ni důležitější než všechno ostatní.

Změnou stylu oblékání a účesu jsem se rázem stala jednou z nejhezčích holek ze třídy a své nově pořízené skvosty jsem si hlídala jako oko v hlavě. Sama jsem si své hadříky přepírala i žehlila, protože představa, že by mi je máma v pračce omylem zničila, byla pro mě jako konec světa. Sem tam jsem také ukázala Marii nějaký pěkný model na internetu a ona, ač se zdráhala, že jsem na to ještě malá, sedla ke stroji a ušila mi ho. Byla opravdu šikovná a já už v šesté třídě začala nosit trička s odhalenými zády a přiléhavé body asymetrického střihu. Pěkné oblečení, upravené vlasy a tajně namalované řasy pro mě opravdu hodně znamenaly, a jediná Maruška to dovedla pochopit. Dodnes je to pro mě záhada, protože ona sama nosila dlouhé neforemné sukně a přes ně plandavá trika. Když si vzala kalhoty, byly to nějaké manžestráky s ošoupanými stehny a na nohou nosila zásadně traktorky. S jejím stylem oblékání jsem skutečně nesouhlasila a kolikrát jsem se ji snažila přesvědčit, ať si za peníze z brigády koupí něco hezkého na sebe. Ona ale nechtěla. Byla po rodičích hodně věřící, a když mi bylo dvanáct, svěřila se mi, že chce jít do kláštera. Protočila jsem tenkrát oči a řekla jí, že to snad nemůže myslet vážně. Ona mi ale vysvětlila, že my dvě jsme úplně jiné a ač ona mě naprosto chápe a podporuje, s mým životním stylem se neztotožňuje a svou budoucnost vidí jasně a zřetelně.

Byla jsem z toho vykolejená, pro svoji nejmilovanější sestru bych si totiž představovala úplně jiný život. Přemýšlela jsem o tom celou noc a tiše se u toho pod peřinou hladila a ukájela se.

První, co jsem potom ráno spatřila, byly prsty od krve. Rychle jsem vyskočila a s hrůzou zjistila, že celé mé prostěradlo je od krve. Věděla jsem, co to znamená, ale za matkou jsem s tím jít nehodlala. Převlíkla jsem si postel, vzala čisté prádlo a se vším se nadlouho zamkla v koupelně. Celá jsem se vydrhla, vyprala skvrny a přemýšlela, co dál. Do kalhotek jsem si nacpala kus složeného toaletního papíru a šla za Marií. Řekla jsem jí, že jsem asi začala menstruovat, a ona sáhla do nočního stolku, vyndala zbytek balení vložek a pak mě poučila: „Než pojedeš ze školy, skoč si do drogerie a kup si ještě minimálně dvě balení.“ Strčila mi do ruky dvoustovku a pokračovala: „Někdo používá taky tampony, ale ty pro tebe zatím nejsou vhodné, používají je starší holky. Musíš se každý den dobře umývat a dbát na hygienu.“

„Já vím, ségra,“ přikývla jsem, „četla jsem to na netu.“

„Kdybys něco potřebovala, přijď za mnou, ano Veverko?“ usmála se na mě starostlivě.

„To víš, že jo. Za kým bych tady asi chodila, nevíš? A díky za ty prachy. Jednou ti je vrátím.“

„Ale jdi ty, já žádný peníze potřebovat nebudu.“

Pochopila jsem, že to s tím vstupem do sesterského řádu myslí opravdu vážně, a kroutila jsem nad tím hlavou.

V krátké době po začátku menstruace jsem rychle vyspěla a najednou jsem zjistila, že mi bodíčka nahrazující podprsenky už zdaleka nestačí. Měla jsem jasnou představu, jaké prádlo chci nosit, a můj sen mi samozřejmě splnila Marie. Sice trochu zaraženě kroutila hlavou, když jsem vyšla z kabinky a předvedla se jí v modelu bokových kalhotek a podprsence push-up, ale se smutným úsměvem mě pochválila: „Jsi opravdu nádherná, Veverko. Jen se o tebe trochu bojím, víš? Nemyslím, že bys takové prádlo potřebovala…“

„Maruško, já ale po ničem netoužím tolik, jako se hezky oblékat, vypadat skvěle a být prostě in!“ vysvětlila jsem jí a ona jen pokývala hlavou.

„Já vím, jsi jinde. Koupíme to prádlo. A vyzkoušej si ještě nějakou podprsenku, ať je můžeš střídat.“

Marie tomu sice nerozuměla, ale brala mě jako dospělou, svéprávnou a rozumnou sestru. Doufala, že vím, co dělám. A já to opravdu věděla. Bylo mi skoro patnáct, končila jsem základku a bylo nabíledni, co budu dělat. Rodiče mi už od kolébky předurčili studium zemědělské školy. Můj názor v tom nehrál žádnou roli. Marie ji absolvovala také, ale byla jí k ničemu. Momentálně studovala třetí ročník teologické fakulty Jihočeské univerzity v Budějovicích.

Uvědomovala jsem si, že jsem celkem ucházející sousto pro kluky, kteří dávali své choutky najevo dost jasně, ale nijak si na mě netroufali, bohužel mě nikdo ani nezval na rande. Jako bych měla na čele napsáno: Nemožné – věřící, sex až po svatbě. Bylo mi to líto. Chtěla jsem někoho, s kým bych se mohla mazlit. Moje hormony se bouřily.

Doma už jsem na sebe jinak než pod peřinou nikdy nesáhla, věděla jsem, že v tomto směru musím být velice opatrná. Ale chodila jsem dozadu do zahrady, kde stála malá dřevěná bouda určená k uložení drobného nářadí a mimo jiné zde byla i „postel“, tedy ohrada ze dřeva plná sena a přes ni tenká matrace. Tatínek tu jeden čas přespával, když v kurníku řádila kuna. Kůlnu jsme nazývali „salaš“, ač to bylo hodně nadnesené.

Nyní již salaš nikdo neobýval a já věděla, že klíče od ní se nalézají pod trámem zezadu. Chodila jsem se sem oddávat svým soukromým radovánkám, kdykoliv jsem dostala chuť. Moje sexuální touha byla přímo neukojitelná a já milovala ten pocit vlhka mezi nohama. Když jsem vsunovala prsty dovnitř, byla jsem svou anatomií přímo unesená. Věděla jsem, že bych měla mít něco jako panenskou blánu, ale byla jsem si jistá, že pokud jsem kdy nějakou měla, stoprocentně jsem o ni přišla už v raném dětství.

Na sex jsem myslela stejně často jako na svůj pocit provinění vůči Bohu. Nejhorší bylo, že já svoji potřebu cítila jako něco naprosto přirozeného, a nemohla jsem uvěřit tomu, že by Bůh chtěl, abych si něco takového odpírala.

Jednoho dne jsem sklízela ve skleníku okurky plazivky a napadla mě asociace. Při pohledu na jednu, která měla přirozeně zahnutý tvar a přijatelnou tloušťku, jsem se prostě neubránila a odešla s ní do salaše. Než jsem dorazila na místo, byla jsem úplně vlhká jen při představě, že si ji vsunu dovnitř! Samotné pomyšlení na okurku ve své pochvě ve mně vyvolávalo nesnesitelný pocit vzrušení. V salaši jsem si svlékla kalhoty a začala se hladit. Představovala jsem si, že jsem tu se spolužákem Ivanem Kocourkem, největším grázlíkem a vtipálkem současně, o kterém jsem tajně snila. Rebelové mě odjakživa přitahovali. Za chvíli jsem již cítila okurku uvnitř a tiše uvažovala, proč mě ještě nenapadlo použít něco jiného než své prsty, které takhle hluboko nedosáhnou. Užívala jsem si ten krásný pocit dlouho a moje vzrušení se stupňovalo. Najednou jsem ucítila potřebu pohyb ruky zrychlit na maximum a druhou si třít klitoris. Udělala jsem vše, co jsem v tu chvíli považovala za důležité, a najednou se ve mně začalo všechno svírat a zaplavilo mě horko. Byla jsem si jistá, že jsem dosáhla orgasmu, o němž jsem zatím jenom četla. Vzápětí mě naplnil pocit naprostého štěstí, radosti ze života a uvolnění. A tehdy mě to napadlo poprvé: Bůh by mi tento úžasný prožitek nedával, kdybych se ho musela vzdát.

Celý den jsem se usmívala a to dokonce i večer, když jsem onu okurku strouhala do salátu ke cmundě. Tady začal úplný zvrat v mém myšlení a dál už jsem dělala vše pro ukojení své nadměrné sexuální touhy.

Do kostela jsme s rodiči chodili v neděli v Pláni a v pátek jsem jezdila ještě do orelského klubu v Krumlově, kde jsme měli malý sbor a nacvičovali nábožné písničky pro mládež. Bylo to celkem záživné, protože jsme trénovali s kytarou a elektrickým pianem a nešlo o klasické chrámové chvalozpěvy. Čas od času za námi přicházel pan farář. Měla jsem ho ráda. Byl velmi lidský a nikdy nementoroval. Ač naše orelská vedoucí neustále narážela na moje vlasy a vyzývavé oblečení, on nikdy nic nenamítal.

Před přijetím svátosti biřmování nás také připravoval on a já se neubránila a kladla mu velmi všetečné otázky týkající se šestého přikázání. Na vše mi s klidem a rozvahou odpovídal, ale myslím, že i jemu zůstával občas rozum stát nad teorií, kterou jsem vymyslela. Nejvíce námitek jsem měla na sex až po svatbě. Nemohla jsem se prostě ztotožnit s myšlenkou, že mě můj budoucí manžel třeba nebude schopen uspokojit a já si s ním nebudu po sexuální stránce rozumět. A co potom, když je mi souzený na celý život?

Ač mě mé sexuální touhy trápily a velmi mi ztrpčovaly můj křesťanský život, stejně jsem Boha potřebovala a obracela se na něj ve všech těžkých chvílích. Denně jsem se modlila minimálně večer před spaním, ale byla to čistě moje soukromá modlitba. Odmítala jsem přeříkávat otčenáše, které pro mě ztrácely smysl. Stejně tak jsem nebyla schopna přijmout Trojjediného Boha. Věřila jsem, že na svět přišel Ježíš Kristus, ale byla mi spíše sympatická myšlenka Dana Browna, který ho v Šifře mistra Leonarda (tu jsem samozřejmě četla v naprosté tajnosti před rodiči) popsal jako člověka, jenž žil život ve víře a byl spíše prorokem, který spustil myšlenku křesťanství, měl dokonce manželku, Maří Magdalenu, a s ní i děti… Prostě jsem nebyla schopná přijmout myšlenku, že člověk Ježíš Kristus je Bůh. Určitě je svatý a pro křesťany toho udělal hodně a jistě sedí v nebi na nejvyšším místě, ale můj Bůh je prostě všechno, co je okolo mě: příroda, vzduch, Marie, rodiče, bratr František, veškeré lidské skutky… V mém životě byly chvíle, kdy jsem doslova nemohla vystát katolickou církev a vše, co bylo její součástí.

Když se mě páter zeptal, proč jsem si vybrala jako patronku ke svatému biřmování Maří Magdalenu, odpověděla jsem prostě: „Milovala člověka Ježíše Krista.“

Myslím, že pan farář v nitru věděl, co tím myslím, ale byl natolik lidský, že mě nemínil za to kárat, či mi dokonce vyhrožovat věčným peklem a podobnými nesmysly. Jednou jedinkrát, bylo to den před biřmováním, mě upozornil: „Veverko, oblékni si zítra halenku ke krku a sukni pod kolena.“

„Ano, otče,“ odpověděla jsem.

„Děkuji,“ přikývl.

Kryštof se narodil v létě roku 1990 Kateřině, vysokoškolské studentce právnické fakulty s vysokými ambicemi. Už když přišla do porodnice, řekla, že otec je neznámý a že ani ona nechce dítě vidět, vědět jeho pohlaví ani žádné další podrobnosti. Chce, aby bylo okamžitě dáno k adopci. Tajně doufala, že najde dobrou rodinu, ale navenek nedávala bolest a touhu znát. Chtěla působit vyrovnaně. Za tři měsíce měla odjet na stáž do Londýna a setkat se tam s proslulým právníkem JUDr. Antonínem Mokrým. Ten právě dostudoval Queen Mary and Westfield College Univerzity v Londýně a ona nutně potřebovala jeho posudek své diplomové práce. Šlo jí o místo u krajského soudu v Praze. Dítě by pro ni bylo velkou čárou přes rozpočet a ona se rozhodla, že o jeho existenci nikomu neřekne. Měla silnější postavu, takže těhotenství na ní nebylo až do zhruba šestého měsíce znát. Poté začala nosit volné oblečení a neustále si stěžovala na nadváhu.

Karel a Alžběta Stropkovi byli v té době již osm let manželé. Alžběta trpěla ischemickou chorobou srdeční a těhotenství (o porodu nemluvě) by pro ni znamenalo smrtelné riziko. Jejich veškeré žádosti o adopci byly vzhledem k jejímu vážnému zdravotnímu stavu zamítnuty. Alžběta se tím velmi trápila, protože touha po dítěti byla neodolatelná a v jejich okolí snad už nebyl nikdo z kamarádů, kdo by neměl dítě.

Když Karlovi 5. července 1990 zatelefonovala družka jeho bratra doktorka Lada Kleinová z plzeňské Mulačovy nemocnice, že se s nimi oběma okamžitě potřebuje sejít, tušil, že půjde o dítě. Alžběta se bleskurychle uvolnila z práce a sešli se u bratra doma. Lada jim vysvětlila, že momentálně jim hodlá sdělit něco, co by ji mohlo stát dlouho budované místo, a oni oba němě přikývli. Lada je obeznámila s dnešním nevšedním zážitkem ohledně porodu vysokoškolačky, a když oznámila fakt o chlapci, který byl okamžitě převezen do kojeneckého ústavu bez jména otce v rodném listě, dala se Alžběta do usedavého pláče. Karel vážně pokýval hlavou, věděl, co to pro ně znamená. Jednalo se o velmi choulostivou záležitost, kdy jméno doktorky Kleinové muselo zůstat utajeno, ale zároveň bylo třeba okamžitě vyhledat matku dítěte a přesvědčit ji, že Karel Stropek je biologickým otcem jejího syna. Obdrželi od Lady telefonní číslo na Kateřinu a s příslibem mlčenlivosti opustili její byt.

Zhruba za půl hodiny Karel vytáčel číslo, které mu Alžběta diktovala z lístečku od Lady.

„Prosím?“ Hlas z telefonu zněl unaveně.

„Dobrý den. Tady Karel Stropek. Kateřino, potřebuji se s vámi nutně sejít. Ihned. Jde o velmi naléhavou záležitost. Máme s manželkou zájem o vaše dítě.“

Na druhé straně bylo chvíli ticho a pak se ozvalo: „Zřekla jsem se toho dítěte. Nechci o něm nikdy slyšet. Optejte se v porodnici. Já už s tím nemám nic společného.“

Karel vytušil, že chce Kateřina hovor ukončit, a proto rychle řekl: „Kateřino, moje manželka je vážně nemocná, zamítají nám všechny žádosti o adopci. Jediná možnost, jak získat dítě, je, že mě uvedete do rodného listu. Prosím, dejte nám šanci a sejděte se s námi. Jsme slušná rodina a o vašeho syna se postaráme jako nikdo jiný.“

Z telefonu se ozval pláč. „Ani nevím, že mám syna, proboha!“

„Omlouvám se. Kateřino, prosím, je to naše jediná šance.“

Po krátké odmlce Kateřina rozhodně prohlásila: „Jsem ještě dost bolavá, daleko se osud nedostanu. Sejdeme se v baru Zet u vysokoškolských kolejí. Za půl hodiny.“

„Moc vám děkuji!“ zvolal radostně Karel. „Budeme tam!“

Oba se rychle upravili a celí rozrušení se vydali do baru Zet. Naštěstí byl jen kousek od jejich bydliště v ulici Na Výsluní.

Kateřinu poznali okamžitě. Vypadala velmi zbědovaně a smutně. Pozdravili se s ní a s očekáváním v očích na sebe chvíli hleděli.

„Budu ráda, když bude mít kluk slušnou rodinu. Nemůžu mu dát, co potřebuje,“ začala Kateřina a Alžběta propukla v pláč.

„Co ode mě potřebujete?“ zeptala se nervózně Kateřina.

Karel se zhluboka nadechl. „Naše jediná možnost, Kateřino, je, že se mnou půjdete na matriku a necháte mě zapsat do rodného listu chlapce jako jeho otce. Zaplatíme vám. Řekněte si cenu.“

„Nechci peníze!“ vyštěkla Kateřina a vzápětí si povzdychla: „I když… vlastně by se mi hodily – na letenku do Londýna. Nechci mít ale pocit, že jsem toho kluka prodala.“ Teď se rozplakala i ona.

„Nejde o prodej a koupi, Kateřino. Vezměte si od nás ty peníze jako symbol vděku a oboustranné mlčenlivosti. Prosím!“

„Pane Stropek… jmenujete se tak?“ pokračovala Kateřina.

„Ano, Karel Stropek, říkejte mi Karle.“

„Karle, studuji právo. Uvědomujete si, že když spolu uděláme tento obchod, můžu si vše časem rozmyslet a vydírat vás? Budete biologickým otcem mého dítěte, na které, pokud půjde přímou cestou k adopci, nemám už sebemenší nárok.“ Zpříma mu pohlédla do očí.

V tu chvíli se do toho vložila Alžběta. „Kateřino, my to riskneme. Věříme, že máte jistě vážné důvody k tomu, že jste dítě nemohla přijmout, a pro nás to bude životní šance a nová síla žít a mít pro koho dýchat, věřte mi!“

„To, co tu po mně chcete, je hrubé porušení zákona. Kdo vám vlastně tuto informaci podal?“ zamračila se Kateřina.

„Prosím, nechtějte to po nás. Přísahali jsme utajení té osoby a hodláme to dodržet. Doufáme, že to nebude překážkou v naší dohodě.“ Alžběta již vyloženě štkala.

Kateřina pokývala hlavou a řekla rozhodně: „Přesně vím, co po mně chcete. Kdybych byla úplný cynik, zvednu se a odejdu. Ale někde tady uvnitř,“ ukázala si na srdce, „chci, aby ten kluk dostal lásku, kterou si zaslouží. Asi mu jí můžete dát. Ta dohoda bude ústní. Půjdu s vámi na matriku, pane Stropku. Jakou mám záruku, že dostanu peníze?“

„Kolik potřebujete, Kateřino?“

„Potřebuju opravdu jen na letenku. Deset tisíc.“

Karel i Alžběta udiveně vydechli: „Deset tisíc?“

„Je to moc? Víte co, udělám to i zadarmo. Už jsem si celou věc promyslela. Chci, aby byl kluk váš,“ pokývala Kateřina smutně hlavou.

„Ne, není to moc. Tady jsou vaše peníze.“ Karel položil na stůl obálku s padesáti tisíci, kterou si připravil už doma. V druhé kapse měl ještě jednu se stejným obsahem, ale rozhodl se použít pro dobrou domluvu pouze tu jednu.

„Můžu vás nyní poprosit, abychom spolu jeli na matriku? Máte u sebe občanku?“

Kateřina se na něj vážně zadívala, pak vzala obálku, strčila ji do kabelky a odpověděla: „Samozřejmě, pojeďme. Myslím, že bychom si měli tykat. Jsem Katka.“

Karel se trochu rozpačitě usmál. „Ano, samozřejmě. Karel.“

Alžběta jen mlčky polkla a všichni pak tiše vyšli ven ke Karlovu autu.

Cestou na matriku otevřela Kateřina obálku a vyvalila oči: „Nechci takový prachy. Řekla jsem, že mi stačí deset tisíc. Nehodlám to dítě prodávat!“

Alžběta jí zezadu položila ruku na rameno: „Kateřino, prosím, přijměte ty peníze! Prosím. Budete mít kvůli nám ještě běhání po soudech… Věříme vám, že nás nepodrazíte.“

Kateřina jen tiše zasunula obálku do kabelky a za chvíli již vystoupili před plzeňským úřadem.

Vše proběhlo jako po másle. Kateřina matrikářce vysvětlila, že včera večer porodila, a protože měla na Karla vztek, neuvedla ho v rodném listě. Pak se jí ale vše rozleželo v hlavě a zavolala mu. Zdálo se jí, že Karel má právo vědět, že se mu narodil syn. Ten o něj okamžitě projevil zájem, a proto jsou zde spolu.

Matrikářka si od Karla vyžádala veškeré doklady a bez řečí začala cosi ťukat do počítače.

Karel se potil napětím.

Zhruba za deset minut se matrikářka Karla zeptala: „Jak chcete, aby se dítě jmenovalo? V údajích z porodnice není uvedeno jméno.“

O tom samozřejmě neuvažovali. Karel měl dlouholetého kamaráda Kryštofa, a tak bezmyšlenkovitě vyhrkl: „Kryštof, prosím. Kryštof Stropek.“ Jakmile vyslovil chlapcovo celé jméno, hrdlo se mu sevřelo a uvědomil si, že se mu právě narodil syn a on ani neměl čas se na to připravit – chybělo mu těch klasických devět měsíců. Jemu se to smrsklo na pouhé dvě hodiny! A už je otcem.

Matrikářka předala Karlovi Kryštofův rodný list, požádala ho, aby podepsal jeho převzetí, a chladně se s nimi rozloučila. Před matrikou se Karel i Alžběta při pohledu na ten úřední doklad neudrželi a propukli v jakýsi malý hysterický záchvat. Kateřina plakala také, ale z jiného důvodu – právě teď si totiž plně uvědomila, co udělala. Hodlala to ovšem vytěsnit ze své mysli a víc se tím nezabývat.

„Uvidíme se u soudu. Ať vám dělá radost!“ řekla suše a vydala se ke stanovišti taxi. Karel ji dohonil a chytil za paži. Je nemyslitelné, aby si platila taxíka, odveze ji, ale ona se mu vytrhla a odsekla, že se omlouvá, ale svůj úkol splnila a teď už s nimi nechce mít nic společného. Prostě se neznají.

Karel s Alžbětou té noci téměř nespali a hned druhý den ráno se Karel vydal jako pravý biologický otec do kojeneckého ústavu. Alžběta byla jako na trní. Ona tam samozřejmě nemohla, neměla s dítětem nic společného. Karel přijel domů nadšený a ukazoval jí fotografie malého Kryštofa. V kojeneckém ústavu prý byli moc příjemní a nadšeně přijali chlapcovo jméno, zatím mu říkali Tomášek. Chlapce otci předají, jakmile soud rozhodne o jeho předání do Karlovy péče. Karel žádost vyplnil již na matrice, takže jim nezbývalo než čekat.

Nakonec jednání úřadů bylo rychlé, neboť šlo o novorozené dítě. Stání u soudu bylo velmi nepříjemné. Byla vyslýchána i Alžběta a musela hrát podvedenou manželku a vysvětlovat, že je ochotná se s celou situací vyrovnat a přijmout dítě do jejich společné domácnosti. Kateřina se k jejich překvapení nedostavila a nechala se zastupovat svým kolegou, který pronesl všehovšudy několik slov, ze kterých jasně vyplynulo, že matka se dítěte opravdu navždy zříká a nehodlá s ním mít nic společného.

Kryštofa si přivezli domů ihned po skončení šestinedělí. V té době byl již navyklý nočnímu spánku, slušně jedl z kojenecké láhve a zbytečně si nevynucoval pozornost. Oficiálně musel na mateřskou nastoupit Karel, protože Alžběta neměla s dítětem právně nic společného, ale stejně to nakonec skloubili tak, že chodili do práce oba, akorát se střídali o dopoledne a odpoledne.

Jejich důvěra v Kateřinu se vyplatila, a když byly Kryštofovi tři roky, mohla Alžběta oficiálně požádat o adopci. Tím se stala řádnou chlapcovou matkou.

Kryštof byl tiché, možná až trochu podivínské dítě. Kamarády moc nevyhledával, spíš se stále držel rodičů. Ti mu už odmalička nic nenalhávali a vysvětlovali mu, že si ho vybrali v domečku pro opuštěné děti, protože byl ten nejkrásnější a nejúžasnější chlapeček, jakého kdy viděli. Malý Kryštůfek to bral jako něco úplně normálního. Byl velmi bystrý a měl abnormální smysl pro logické myšlení. Rodičům to nepřišlo divné, protože věděli, že biologická matka je vysokoškolačka, a předpokládali, že otcem je Kateřinin kolega ze studií.

Alžběta byla trochu nesvá ze synkova samotářského způsobu života, ale její obavy, aby Kryštof nebyl nakonec uzavřený introvert, se rozplynuly při první návštěvě dětského hřiště. Tam chlapec přirozeně splynul s davem dětí a radoval se z kolektivu. Ve školce byl také ve svém živlu a paní učitelka Alžbětě pokaždé s úsměvem sdělovala, jak je Kryštof láskyplný ke všem dětem, prostě takový mazlík.

Koniec ukážky

Table of Contents

Desatero přikázání pro Veverku