Přeložila:

DANA CHODILOVÁ

Ukážka z elektronickej knihy

Brian Herbert, Kevin J. Anderson: Pekelná díra

Vydání první

Copyright © Dream Star, Inc. And Word Fire, Inc. 2010

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2014 jako svou 1847. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Hellhole vydaného nakladatelstvím

Simon & Schuster UK Ltd, Londýn v roce 2010

Český překlad © 2014 Dana Chodilová

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Daniela Čermáková

Přebal a vazba © 2014 Emil Křižka

Ilustrace na přebalu © 2014 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-7384-878-1 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7384-921-4 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2014

Brian Herbert

Kevin J. Anderson

PEKELNÁ DÍRA

Brian: Julii, Kimberley a Margaux

Kevin: Jonathanovi, Jessice a Harrisonovi

Kéž jsou vaše životy naplněny celým vesmírem příležitostí

PODĚKOVÁNÍ

Za pomoc při psaní a přípravě tohoto románu bychom rádi vyjádřili vděčnost Tomu Dohertymu z Tor Books, redaktorům Patu LoBruttovi (Tor) a Maxine Hitchcockové (Simon & Schuster UK) a agentovi Johnu Silbersackovi. Kevin by chtěl poděkovat Mary Thomsonové za svědomitý přepis a zkušebním čtenářům Diane Jonesové a Louisi Moestovi. A stejně jako u všech ostatních knih jsme nesmírně zavázáni manželkám, Janet Herbertové a Rebecce Moesta Andersonové, za lásku a tvůrčí podporu.

PROLOG

Vzpoura se chýlila k vrcholu a tento den měl pro bojovníky za svobodu znamenat všechno, nebo nic. Generál Tiber Maximilian Adolphus bojoval proti zkažené vládě Konstelace už pět let, rozdmýchal boj na dvaceti ústředních planetách zvaných Korunovační klenoty, vezl se na mocné vlně obecné podpory – a to všechno dohromady ho dostalo až sem. Do posledního boje, v němž se měl zhroutit starý režim.

Bitva nad planetou Sonjeera všechno rozhodne.

Generál zatínal zuby, až ho bolely, ale stál na můstku vlajkové lodi navenek klidný a sebejistý. Neplánoval stát se vůdcem rebelů, došlo k tomu shodou okolností, přesto nikdy nepouštěl ze zřetele cíl. Obyvatelstvo na mnoha planetách soužil zastaralý elitářský systém. Mocnější šlechtické rody pohlcovaly ty slabší a obíraly je o půdu. Nakonec se rozštěpily i silné rodiny a jejich členové se do sebe pouštěli, jako by se jednalo o nějakou hru. Zašlo to už moc daleko.

Generálovy neustále rostoucí síly se už pět let potýkaly s milovníky starých pořádků, střídavě vítězily a prohrávaly. Každý uvážlivý člověk viděl, že rozbujelý systém je shnilý, rozpadá se, většině lidí ubližuje. Obyvatelstvo Korunovačních klenotů potřebovalo někoho, kdo jim poslouží za příklad, zažehne jiskru a sjednotí odpor. Adolphovi ta role připadla náhodou, a přece byl ke svému osudu stržen nevyhnutelně jako kus naplaveného dřeva v mocném proudu.

Jeho jednotky nyní směřovaly k hlavní trofeji: planetě Sonjeera s jejími úchvatnými domy z bílého kamene, vysokými věžemi a prastarými muzei – k výkladní skříni, v níž se vláda zrcadlila tak úžasně, jak ji líčili politici.

Diadém Michella Duchenetová, nejvyšší vládkyně Konstelace, by porážku nikdy nepřijala, zuby nehty se držela své pozice. Než by se ta stařena vzdala Hvězdného trůnu, raději by nechala celou planetu zničit bez ohledu na nevinné občany, které měla zastupovat a chránit. A pokud generál připustí, aby k tomu došlo, nebude o nic lepší než ona. Jenže neviděl způsob, jak to obejít.

V dosavadních bitvách se Adolphus snažil udržovat počet civilních obětí na minimu, ale věděl, že ho Diadém nakonec donutí jednat. Načrtne před ním temnou čáru morálky a vyprovokuje ho, aby ji překročil. Možná se to stane už dneska…

„Plynule kupředu.“ Generálova vlajková loď Jacob nesla jméno po jeho otci, jedné z prvních obětí v řadě politických a ekonomických pletich, které přiměly Adolpha k akci. „Fregaty a křižníky, vpřed. Otevřete dělové šachty a ukažte jim, že to myslíme vážně.“

„Rozkaz, generále.“

S intenzivním soustředěním studoval monitor a planetu, která se každým okamžikem zvětšovala. Sonjeera jiskřila drobnými tečkami lodí, základen a děním na oběžné dráze. Byl to safír vyšperkovaný mraky, zelenými kontinenty a světly měst, třpytícími se na noční straně. Drahokam mezi všemi Korunovačními klenoty.

Adolphovy oči se zdály temné a starší, než příslušelo jeho rokům, dlouho už se neusmály. Černé vlasy měl úhledně zastřižené, hranatou tvář, obvykle se stínem strniště, si před několika hodinami pečlivě oholil. Hodlal v tomto střetu vypadat dobře, bez ohledu na to, jak dopadne. Byl tím povinen historii…

Tmavě modrou uniformu měl úhlednou, bez poskvrnky, na límci se mu rýsovaly měděné znaky hodnosti, žádné medaile ani ozdoby nenosil. Nechtěl se nechat vyznamenávat, dokud doopravdy nevyhrál. Nepustil se do tohoto konfliktu pro slávu ani bohatství, ale kvůli spravedlnosti.

„Taktický plán na monitor, pane Conyere. Ukažte mi rozložení našich lodí a obranu, kterou připravila Sonjeera.“

„Tady to je, generále.“ Taktický důstojník zobrazil schéma rozmístění čtyř set šedesáti tří povstaleckých lodí – flotily rozhodně lepší než to, co narychlo sehnala armáda Konstelace. Měli torpédoborce, rychlé stíhače, fregaty, křižníky, mohutné transportéry, dokonce i civilní nákladní lodě opatřené pancíři a zbraněmi.

Nad hlavní planetou zaujaly postavení nákladní lodě, transportéry a jachty s krátkým doletem a snažily se vybudovat obranu. Chabý prstenec ochranných lodí se rozmístil i poblíž hlavního uzlu na orbitě, výchozího bodu meziplanetární strunové sítě, která spojovala planety Korunovačních klenotů. To ani zdaleka nebude stačit. Generálovy síly by dokázaly překonat obranné lodě a obsadit uzel bez velkého odporu – a také se k tomu chystaly.

„Nepozorujeme, že by Diadém nasadila nějakou zásadní obranu, pane.“

„Udělá to,“ prohlásil Adolphus. Tak lehké to přece být nemůže!

Prostřednictvím kódovaného komunikačního systému se z můstku torpédoborce ozval Franck Tello, generálův zástupce a blízký přítel. Mluvil vesele jako obvykle: „Možná je tohle odpověď té staré čubky. Mrkla se na naši flotilu a mazala se schovat do krytu. Doufám, že si vzala toaleťák a rezervní spoďáry.“

Muži na můstku Jacobu se zasmáli, napětí se uvolnilo, ale Adolphus pomalu zavrtěl hlavou. „Michella není hloupá, Francku. Ví, že se blížíme, a bitvy prohrává už celé roky. Kdyby se chystala vzdát, uzavřela by s námi nějakou dohodu, aby si zachránila kůži.“ Nelíbilo se mu to.

Když se jeho flotila rozvinula a chystala se vytvořit blokádu, začalo být v prostoru mezi planetou a oběžnou dráhou rušno. Do vzduchu se vznesly cestovní moduly a raketoplány, lidé ve chvatu a překotně opouštěli hlavní planetu.

„Možná ta čubka už odletěla,“ nadhodil Tello.

„To bych do ní neřekl,“ uvažoval Adolphus, „ale vsadím měsíční gáži, že vyhlásila evakuaci, aby způsobila chaos.“

Z uzlu strunové sítě na orbitě vyrazil přetížený tahač s kostrou ověšenou cestovními moduly, klátícími se jako zralé ovoce. Druhý tahač ještě kotvil u uzlu, ale nakládat už nestačil. Ti, kdo se evakuovali na poslední chvíli, zůstanou trčet na orbitě.

„Je to jako davová hysterie. Radši to skončíme, než se to zašmodrchá ještě víc. Čtyři fregaty, obsaďte uzel strunové sítě,“ nařídil Adolphus. „S minimálními škodami a bez mrtvých, když to půjde.“

Lodě vyrazily a vyslaly příkaz ke kapitulaci. Zatímco se blížily k uzlu, odlepil se od doku druhý tahač, kymácel se od stanice, naložený jen z půlky. Odpadly od něj tři cestovní moduly, ve spěchu nedostatečně zajištěné, a vejcovitá plavidla se řítila do volného prostoru.

„Zastavte tu loď! Nevíme, kdo je na palubě,“ houkl Adolphus do kódlinky. Vyslal jeden z obřích pomalých transportérů, aby plavidlo zablokoval.

Kolem se hemžily osobní raketoplány a evakuační lodě krátkého doletu, v panice se stahovaly na temnou stranu Sonjeery. Adolphus zaťal zuby ještě víc. Diadém své obyvatelstvo děsila výmysly, co mu on a jeho údajní barbaři provedou… a přitom to byla Michella, koho by se měli bát.

Druhý strunový tahač dál mířil od uzlu a zrychloval, ale generálův pomalý transportér mu zkřížil cestu, než stačil aktivovat ultrarychlé motory.

Pilot transportéru vykřikl do kódlinky: „On do nás vrazí, generále!“

„Stáhněte se a přizpůsobte rychlost, ale neodchylujte se z dráhy. Jestli chce pilot srážku, tak mu ji dopřejte, ale mírnou.“

Transportér rebelů neustoupil z cesty, ani když se tahač hnal dál. Adolphus oceňoval statečnost jeho posádky – kdyby prchající plavidlo aktivovalo strunové motory, obě lodě by se na místě vypařily. Tahač se blížil a transportér rebelů ho blokoval a zpomaloval. Lodi se ve volném prostoru srazily, ale škody byly minimální.

Jakmile čtyři fregaty rebelů zopakovaly žádost o kapitulaci strunového uzlu, vyrazilo ze svých pozic deset malých obranných lodí Konstelace, koordinovaným pohybem se hnalo vpřed a spustilo palbu na generálovy bitevní lodě. Na trupu první fregaty vzplanuly exploze a povstalecké posádky vykřikly překvapením.

„Co to sakra dělají?“ ozval se Franck Tello z kódlinky. „Máme stokrát víc lodí než oni!“

„Opětujte palbu,“ nařídil Adolphus. „Když to půjde, zneškodněte motory… ale udělejte, co musíte.“

Kapitáni fregat spustili odvetnou palbu a tři obranné lodě explodovaly. Další dvě byly poškozeny, ale zbytek dál kroužil kolem. Salvy výbušných střel létaly všemi směry, většina z nich směřovala na Adolphovy fregaty, ale mnohé další minuly cíl a zasáhly blízká plavidla včetně evakuačních lodí Sonjeery, které uháněly od strunového uzlu do vesmíru.

Když Adolphus viděl, že vybuchla dvě civilní plavidla, křikl rozkaz, aby se jeho flotila semkla. „Není čas na tanečky. Zničte tu obranu!“

Vzbouřenci v náporu palby rozprášili lodě dřív, než stačily natropit další škody. Generála bolely čelisti, jak zatínal zuby. Nesnášel zbytečné zabíjení. „Proč neustoupili? Proti nám neměli šanci.“

Poručík Spencer, zbraňový důstojník, si odkašlal. „Pane, jestli můžu něco navrhnout, teď si můžeme vynutit vítězství. Pohrozit jim, že vyhodíme do povětří celý uzel, jestli se Diadém nevzdá. To by ochromilo veškerou meziplanetární dopravu Konstelace – a to nikdy nepřipustí.“

„Jenže to nepřipustím ani já, poručíku,“ zamítl to Adolphus. „Rukojmí a terorismus jsou jen pro zbabělce a surovce. Lidé z Konstelace musí poznat, že jsem jiný.“ Propagandistická mašinérie Diadému ho už dávno vykreslila coby „monstrum“ a „anarchistu“. Kdyby přerušil dopravní a obchodní linky mezi Korunovačními klenoty, lidé by se proti němu obrátili v několika týdnech.

„Generále, strunový uzel je náš,“ oznámil kapitán první fregaty. „Máme převahu. Nikdo ze Sonjeery se nikam nedostane.“

Adolphus přikývl, ale dál byl ve střehu. „Stíhače, zachyťte ty uvolněné cestovní moduly, než shoří na orbitě.“

„Z jednoho jsem sakra nervózní, generále,“ ozval se Franck z vysílačky. „Jak si tam může Diadém jenom tak dřepět, když má nad hlavou skoro pět set povstaleckých lodí?“

„A je to tu, pane!“ přerušil ho zbraňový důstojník. „Ze senzorového stínu Sonjeery se vynořily bitevní lodě Konstelace.“

Teď už tomu Adolphus rozuměl. „Ty obranné lodě se nás snažily zdržet. Dobrá, kolika plavidlům čelíme?“

Conyer provedl sken. Lodě Diadému se hnaly vpřed v náhodných formacích, jako by chtěly svůj počet zamaskovat. „Tři sta dvanáct, pane. Přesně. Nejspíš jsou to všechny lodě, které jí zbyly.“

I když měl generál značnou početní výhodu, byl si jistý, že Diadém Michella dala své flotile rozkaz nevzdávat se. Jestli povstalci získají převahu, obránci Konstelace mohou naplnit sebevražedný scénář… i když pochyboval, zda by rozkaz k sebezničení splnili. Tiber Adolphus si mezi svými muži takovou věrnost vypěstoval, ale nevěřil, že by toho byla schopna i Diadém. Na druhé straně, obranné lodi kolem strunového uzlu už dokázaly, že jsou ochotny se obětovat.

„Nezpomalují, generále!“ vyhrkl poručík Spencer.

„Z vlajkové lodě Konstelace došla zpráva, pane,“ ohlásil komunikační důstojník.

Obrazovku zaplnil obraz postaršího muže v konstelační uniformě poseté tolika stužkami, medailemi a odznaky, až to vypadalo jako křiklavé brnění na košili uniformy. Voják měl smutné šedé oči, štíhlou tvář a úhledně upravené licousy. Adolphus tomuto soupeři čelil už v osmi předchozích bitvách, z nichž pět vyhrál, ale jen těsně. „Komodore Hallholme!“ Přestože se k nim blížily poslední zbytky obranné flotily Diadému, přinutil se generál jednat klidně a střízlivě, zvlášť s tímto mužem. „Jsme v jasné převaze. Moji lidé mají základny na četných planetách Korunovačních klenotů a dnes hodlám převzít Sonjeeru. Zbývají jen detaily.“

„Ale právě na těch spočívají dějiny.“ Starý komodor se mračil nad volbou, kterou měl před sebou. Percival Hallholme byl úctyhodný nepřítel a čestný muž, dobře obeznámený se zákonitostmi střetů. „Diadém mi nařídila trvat na vaší kapitulaci.“

Posádka Jacobu se té absurdní poznámce rozesmála, ale Adolphus ji umlčel. „To tentokrát nepůjde, komodore.“ Byla to poslední šance, jakou mu dával, a vložil do té nabídky veškerou upřímnost. „Prosím, buďte rozumný – víte, jak to skončí. Pomůžete-li mi docílit poklidného řešení bez dalšího krveprolití a bez újmy Sonjeeře – planetě, kterou všichni milujeme –, jsem ochoten zajistit amnestii vám a vašim nejvyšším důstojníkům, dokonce i exil pod dohledem pro Diadém Michellu, lorda Selika Riominiho a pár nejhorších provinilců z řad šlechty.“

Lodě Konstelace se blížily a blížily. Adolphus hleděl na Hallholmeův obraz a v duchu toho muže nabádal, aby přišel k rozumu, couvl, ustoupil tváří v tvář realitě.

Prchavou chvilku si myslel, že si to starý komodor rozmyslí, ale pak Hallholme zavrtěl hlavou: „Bohužel, generále, Diadém mi nedovolila vyjednávat. Mám si vynutit vaši porážku za každou cenu, za použití všech nutných prostředků.“ Ukázal na svého komunikačního důstojníka. „Než zahájíte palbu, měl byste něco vidět.“

Monitory na můstku Jacobu zaplavily obrazy zoufale vyhlížejících lidí s vyzáblými tvářemi, vpadlýma očima a zděšeným výrazem. Tísnili se v místnostech s kovovými stěnami, které vypadaly jako vězeňské cely na kosmických lodích nebo neprodyšně uzavřené prostory pro posádky.

Adolphus některé z těch tváří poznal.

Z kódlinky houkl Franck Tello: „Moje sestra! Už měsíce o ní nic nevím.“

Někteří z Adolphových důstojníků na můstku poznali další zajatce, ale lidí byly tisíce. Obrazy se střídaly jeden za druhým.

„Držíme je na palubě těch lodí, generále,“ oznámil Hallholme. Ve vlasech a na čele měl najednou krev, otíral si ji hadříkem. Zatímco se kamery obrátily k zajatcům, něco se u něj na můstku zřejmě přihodilo. „Sedmnáct tisíc zajatců. Členové vašich rodin a jejich blízcí. Jestli na nás začnete pálit, povraždíte vlastní lidi.“

Adolphovi se zvedl žaludek nevolí, když se díval na ta vyděšená rukojmí, včetně žen, dětí a starců. „Odjakživa jsem vás považoval za čestného muže, komodore. Tento odporný akt je pod vaši úroveň.“

„Je-li v sázce osud Konstelace, tak ne.“ Hallholme se zatvářil rozpačitě, snad i znechuceně sám sebou, ale potlačil to a stále si držel hadřík na hlavě. „Podívejte se na ně. A ať se na ně podívají všichni povstalci. Znovu žádám vaši kapitulaci, generále.“

„Všichni jsme zažili tragédie, pane,“ ozval se Conyer a hlasitě polkl. „Dalo se čekat, že se Diadém sníží k takové barbarské taktice.“

„Musíme dobýt Sonjeeru, generále!“ naléhal navigační důstojník.

Starý komodor na své lodi vyštěkl nějaký rozkaz a do zorného pole vysílaných obrazů vešly stráže Diadému. Oháněly se elektrickými bodci s prskajícími hroty. Rukojmí se snažila bránit, ale stráže se na ně vrhly, pálily jim kůži, prolévaly krev. Zajatci ječeli bolestí a Adolphovi bylo, jako by mučili jeho samotného.

„Generále, tohle jim nesmí projít!“ vyjekl plukovník Spencer.

Hallholme křikl: „Stráže, nastavte úroveň na smrtící dávku.“ Jeho lodě dál postupovaly vpřed. „Okamžitě se vzdejte, generále. Prolitá krev ulpí na vašich rukou.“

Dvě flotily se k sobě blížily, až je odděloval jenom kousek prostoru. Všechny dělové šachty byly otevřené, zbraně připraveny k palbě.

„Jste zvíře, komodore.“ Sedmnáct tisíc obětí. „Já se nevzdám. Zbraňový důstojníku, připravte –“

„A navíc máme na palubě vaši matku, generále,“ přerušil ho Hallholme a na monitoru se objevil její obraz. Adolphus do této chvíle věřil, že je v bezpečí, uklizená pod smyšleným jménem do jedné tiché vesničky na Qiorfu. Ale teď na něj hleděla z obrazovky s pohmožděnou tváří, urousanými vlasy, zavřená v kobce na nějaké lodi. Ale na které?

Generál na okamžik, na pouhý okamžik ztuhl.

Hallholmeovi to stačilo. Vyštěkl rozkaz a celé tři stovky bitevních lodí Konstelace spustily palbu z bezprostřední blízkosti.

Diadém Michella Duchenetová toho muže nesnášela za to, co provedl Konstelaci. Dvacet ústředních planet bylo po staletí sjednoceno pod stabilní vládou, s vysokým životním standardem a obyvatelstvem, které si příliš nestěžovalo. Tiber Adolphus to všechno zkazil.

Snažila se nebrat si to osobně, vůdce má být přece povznesený a profesionální. Ale Konstelace byla její a každý, kdo ji ohrožoval, se dopustil osobní urážky vůči ní.

Seděla na Hvězdném trůnu jako vzteklý anděl smrti, tyčící se nad jednáním válečného soudu. Bylo zničeno víc než sto povstaleckých bitevních lodí, než Adolphus konečně vyhlásil bezpodmínečnou kapitulaci. Někteří generálovi muži v zoufalství a pod náporem útoku spustili odvetnou palbu na Hallholmeovy lodě, ale on sám odmítl v zápalu bitvy vraždit rukojmí, i když to znamenalo jeho porážku. Adolphus ztratil tisíce lidí a další tisíce se dostaly do zajetí. Teď, když válka skončila, by snad Diadém mohla projevit slitování.

Zasedací síň na Sonjeeře byla přeplněná, všechna sedadla obsazená. Michella se postarala o to, aby se jednání válečného soudu vysílalo po celé planetě. Komentované záznamy se rozšíří po Korunovačních klenotech, proniknou i na drsné okrajové planety Vzdálené zóny.

Eskorta šesti ozbrojených strážců přivedla do sálu Tibera Adolpha, zbaveného odznaků vojenské hodnosti. Pouta byla naprosto zbytečná, ale Diadém je považovala za působivý detail. Tento muž musí posloužit jako příklad.

Ani jeho četní stoupenci neujdou trestu. Zabaví jim državy, ty nejprominentnější pošle do otroctví, zbytek odsoudí k životu v bídě. Záleželo jí jen na jednom, a to byl Adolphus.

Kráčel kupředu, držel se zpříma navzdory řetězům. Dav vztekle bručel, i když zdaleka ne tak hlasitě, jak Michella doufala. Ten muž si na Korunovačních klenotech nějak získal oblibu, ba dokonce ho považovali za hrdinu! A to Michellu rozčilovalo.

Předchozí večer, když se připravovala na toto představení, sešla se s lordem Riominim. Přišel ustrojen v typickém černém oděvu, i když šlo o soukromé setkání v paláci Diadému. Selik Riomini byl nejmocnější z urozených, vládce vlastní planety Aeroc. Velel také armádě Konstelace, protože jeho soukromé vojenské síly tvořily základ flotily, která se pustila do boje se šířící se vzpourou.

„Musím ho samozřejmě popravit, Seliku,“ prohlásila Michella, když spolu popíjeli nepředstavitelně cennou brandy, již jí přinesl darem. Riomini by se rád stal příštím Diadémem a už si rozestavoval figurky na mocenské šachovnici. Michella však navzdory věku ještě na odpočinek nepomýšlela.

Riomini usrkl brandy a pak odpověděl: „To je přesně to, co udělat nesmíte, eminence. Ta vzpoura ukázala na zásadní chyby v naší vládě a zažehla troud, který se hromadil po celé generace. Jestli popravíte Adolpha, uděláte z něj mučedníka a nepokoje neutichnou. Jeho věci se chopí někdo jiný. Potrestejte ho, ale nechte ho naživu.“

„To odmítám! Ten muž spáchal velezradu, pokoušel se zničit Konstelaci –“

Temný lord odložil sklenici a naklonil se k ní blíž. „Prosím, poslechněte mě, eminence. Pokud se vypořádáte s křivdami, které zapříčinily vzpouru, lidé se uklidní a počkají si, co uděláte.“

Michella se nemínila nechat jen tak přesvědčit. „A co udělám?“

„No, pár kosmetických změn, zřídíte řadu výborů, budete tu záležitost příštích pár let prošetřovat a zápal postupně vyprchá. Brzy se na celou vzpouru zapomene. A na Adolpha taky.“

Rozumově chápala moudrost v jeho slovech, ale osobně nedovedla potlačit vztek. „Nenechám ho jen tak uniknout, Seliku. Nedám mu milost.“

Riomini se jenom zasmál. „Ale kdepak, tohle bych nikdy nenavrhoval, eminence. Mám takový nápad, který se vám, myslím, bude líbit…“

Nyní stál sesazený Adolphus v pozoru uprostřed podlahy z leštěného kamene. Přítomní šlechtici nedočkavě poslouchali výčet jeho zločinů, jeden za druhým, celou dvouhodinovou litanii. Adolphus žádné z těch obvinění nepopřel. Očividně předpokládal, že ho čeká trest smrti. Michella ho se zvláštním potěšením informovala, že během bojových operací zahynula kromě jiných rukojmí i jeho matka (o což se pochopitelně sama postarala).

Když byl obžaloba u konce, obecenstvo čekalo. Diadém Michella se pomalu a vznosně zvedla z trůnu a dávala si načas, než spustila řeč, kterou si tak dlouho pilovala. Vystřihla dokonce i sladký shovívavý výraz, s nímž vystupovala coby milovaná a laskavá matka celé Konstelace.

„Tibere Maximiliane Adolphe, stal jste se metlou naší mírumilovné společnosti. Každý tady ví, jakou bolest a zoufalství jste způsobil.“ Usmála se jako zklamaná učitelka. „Ale já nejsem pomstychtivá. Mnozí z vašich bývalých stoupenců, kteří u mě žebrali o milost, žádali, abych napravila problémy, které jste se snažil řešit násilím. Jsem Diadém a je to moje povinnost.

Co se však vás týče, Tibere Adolphe, vaše zločiny nelze odpustit. Zasluhujete si popravu. Já vám ale uděluji druhou šanci ve vřelé naději, že nasměrujete svou energii pro dobro lidstva.“

Počkala, až se zvedne a zase rozplyne vlna překvapeného šumu. Nakonec pokračovala: „Proto vás posílám do vyhnanství na jednu divokou planetu ve Vzdálené zóně. Odejděte tam a vezměte si s sebou, kolik stoupenců jenom chcete. Místo abych působila další zkázu, nabízím vám nový začátek, šanci něco vybudovat.“

Předem si prohlédla obrazy planety, kterou pro něj vybrali – pustinu, obří strup na zadku celé galaxie. Kdysi snad bývala krásná, ale před několika sty let ji málem zničil dopad mohutného asteroidu. Krajina skomírala, ekosystém se nacházel v troskách. Pár přeživších zbytků domorodé fauny a flory se neslučovalo s lidskou biochemií.

Aby mu ještě otočila nůž v ráně, rozhodla se Michella pojmenovat ten svět Hallholme.

Adolphus zvedl hranatou bradu a promluvil: „Diadéme Michello, přijímám vaši výzvu. Lépe vládnout na nejstrašnější hraniční planetě než sloužit zkorumpované vládě na Sonjeeře.“

To vzbudilo pískot, kletby a syčení. Michella pokračovala svědomitě mateřským a přívětivým tónem: „Dostal jste šanci, Tibere Adolphe. Poskytnu vám základní zásoby, které potřebujete na to, abyste se tam usadil.“ Odmlčela se a uvědomila si, že už nemá co říct. „Domluvila jsem.“

Zatímco ozbrojení strážní Adolpha odváděli, tajila Michella spokojený úsměv. Dokonce i jeho stoupenci připustí, že byla shovívavá. Nemohou ji kritizovat. A až sesazený generál zahyne – což se jistě stane, protože mu nechala poškodit zařízení a nakazit zásoby –, bude to selhání vnímáno jako jeho vina. Nikdo se nedozví, jak to bylo ve skutečnosti.

Adolphus na té pekelné planetě nepřežije ani tři měsíce.

Koniec ukážky

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

PODĚKOVÁNÍ

PROLOG