Ninni Schulman

CHLAPEC, KTERÝ PŘESTAL PLAKAT

Ukážka z elektronickej knihy

2014

Pojken som slutade gråta: copyright © Ninni Schulman 2012

Publisher by agreement with Hedlund Agency

Translation © Lenka Vránová 2014

Cover design © GALATEA 2014

Veškerá práva vyhrazena. Žádná část tohoto díla nesmí být reprodukována ani elektronicky šířena bez předchozího písemného souhlasu majitele práv.

Sazba: Karel Kaltrop

Vydání první v elektronické podobě

Vydalo Nakladatelství GALATEA, s.r.o., v listopadu 2014

ISBN 978-80-87910-62-7

Přišel čas. Po dostatečně dlouhém tréninku umím bez problémů zasáhnout kbelík na dvacet metrů. Vychutnávám si v ruce tíhu láhví naplněných tekutinou i vědomí, že dokážu odhadnout sílu a směr hodu. A vidím ji před sebou: Bude pobíhat jako myš v hořícím teráriu.

Je to snadné. Stačí naplnit čtyři láhve benzínem, rozřezat staré prostěradlo a do každé z nádob vrazit místo korku pořádný kus látky. Pak omotat hrdlo lepicí páskou, aby všechno drželo na svém místě. Celou dobu jsem v naprostém klidu, ruce mě poslouchají. Zato teď sotva dokážu udržet pero. Písmena jsou skoro nečitelná, ale nejspíš je to jenom dobře.

Od doby, co rybník zarostl, se tady nekoupe už zdaleka tolik lidí, objemná betonová roura, která slouží jako gril, je ovšem pořád na místě, přesně jako kdysi. Pro jistotu mám připravený kbelík s vodou, teprve pak zapaluji první láhev a házím ji do roury.

Vyšlehávají plameny a ve tváři cítím prudký žár. Dlouho stojím naprosto nehybně a vychutnávám si teplo. Konejšivý žár trochu zmírnil tlak v mé hrudi. Pak uhasím oheň a udělám totéž znovu, a ještě jednou a ještě, a představuju si při tom, jak praská okno v jejím obývacím pokoji a elegantní koberec pod konferenčním stolkem se proměňuje v ohnivé moře, jak plameny stále rostou, olizují stěny, ze kterých padají na zem fotografie, jak se obraz s růžemi žárem kroutí a oheň vše ničí. Vzhůru se line kouř a zahaluje celý dům.

Často se schovávám v lese a pozoruju ji, jak přechází tanečním krokem po domě, ve tváři ten její spokojený, samolibý úsměv. Jako by nic nebylo důležité.

Láhve jsou připraveny a leží v batohu, zavinuty do osušky. Jedna pro obývací pokoj, jedna pro kuchyň a dvě do zásoby.

Konečně rozhoduju já.

1. kapitola

Zase osaměla. Na celý týden. Magdalena se posadila na schody terasy a zahleděla se na jezero. Dole u mola, nějakých padesát metrů od ní, stále ležely osušky, které tam s Petterem zanechali.

Tichý, dusný srpnový večer. Narušovalo ho jen hučení motorového člunu a stejnoměrné šumění zavlažovače na trávníku Bengta a Gunvor. Vodní paprsky poskakovaly sem a tam a vytvářely vedle vzrostlého jeřábu malou duhu.

Magdalena vstala a vydala se do kuchyně pro nádobku na maliny. V předsíni si svlékla tričko, otočila se zády k zrcadlu, a prohlížela si svá ramena. Kůže na nich jí mezi pihami rudě žhnula. Opravdu se spálila. Bylo jí skoro čtyřicet a pořád nevěděla, kolik slunce snese!

Nakonec našla v přeplněné skříňce nad mikrovlnkou plastový kyblík od zmrzliny a vyšla zase ven. Podlaha obýváku byla po teplém, lenivém víkendu plném koupání poseta stébly trávy a otisky chodidel, ale neměla chuť se tím teď zabývat. Později, pomyslela si. Zítra.

Přešla terasu a zamířila zahradou k malinovému houští. Suchá tráva ji píchala do šlapek, jako by přecházela po jedlových větvích. Na rohu kůlny visely odkvetlé vlčí boby s tobolkami plnými semen. Připomínaly ohnutý hřeben.

Společné bydlení. Petter zase nadhodil to téma. Vlastně by to bylo přirozené, protože spolu stejně trávili takřka veškerý volný čas, který měli. Přesto se jí to pomyšlení nezamlouvalo.

Magdalena opatrně utrhla malinu a hodila ji do plastové dózy, kde s jemným žuchnutím přistála na dně.

Nikdy nezapomene na den, kdy Ludvig naprosto bez varování oznámil, že se chce nechat rozvést a má už sbalené kufry. Ztratila tehdy půdu pod nohama. Najednou neexistovala každodenní všednost ani budoucnost, nic z toho, co kdysi bývalo skutečností.

Pamatovala si na vlny chladu, které ji v prvních měsících zalévaly krátce po probuzení, na podivné brnění jazyka, když pomyslela na jeho novou přítelkyni, a jak pečlivě vybírala slova, aby mu dala najevo, jak moc jí ublížil.

V jakémsi knižním rádci se dočetla, že člověk nikdy nemá činit důležitá rozhodnutí, když je sklíčený, ale najednou seděla ve velkém domě plném krabic na stěhování a doufala v nový život ve starém rodném městě. Nebo alespoň v život, který by stálo za to žít.

Odváží se znovu vsadit všechno na jednu kartu s rizikem, že prohraje? Zvládla by to?

Utrhla ještě několik malin, ale její pohled přitahovala vysoká bříza na břehu jezera, posetá prvními žlutými lístky. Nebude trvat dlouho a vzduch začne vonět podzimní svěžestí a začátkem školy.

Začátek školy. Magdalena se pokusila tu myšlenku zapudit, ale nepodařilo se jí to.

Tento rok bude pro Nilse lepší, usoudila. Nová škola. Noví spolužáci. Všechno se zlepší.

„Magdo!“ vykřikl někdo za jejími zády.

Magdalena vzhlédla od krabice. Na terase za živým plotem stál Bengt Berglund a mával na ni roztřesenou rukou.

„Mys… myslím, že bude bouřka.“

Magdalena zvedla oči k obloze. Ze severovýchodu se valila hustá, modrofialová mračna.

„Nejsem z toho zrovna nadšená!“ zavolala Magdalena v odpověď.

„S… snad nemáš strach z malé bouřky,“ dobíral si ji Bengt.

Jeho schopnost řeči se v průběhu léta postupně zlepšila. Zpočátku takřka nebylo rozumět, co říká.

„Někdy ano,“ přiznala Magdalena.

Když jsem úplně sama.

„Petter už odjel?“

„Ano, sedí teď už nejspíš s Vendelou a Vanessou v chatě uprostřed lesa a bez telefonního signálu. Netuším, proč se lidi dobrovolně tak mučí.“

Bengt se zasmál. Aspoň jeho smích zněl pořád stejně.

„Někdy je těžké… uvěřit, že jsi tady vyrostla.“

To byla pravda. I když se sama rozhodla vrátit se do Hagforsu, pořád měla dojem, že březové proutí s velikonočními pírky patří do velkých nádob na Hötorgetu ve Stockholmu. Ale samozřejmě by to nikdy nahlas nepřiznala, stejně jako by nikomu neprozradila, že jedlové větvičky na vánoční výzdobu stále kupuje v obchodě.

„Můž… můžeš se k nám kdykoliv zastavit, když se nebudeš cítit dobře.“

„Děkuji, Bengte. To je od tebe moc milé.“

I když byla okna ložnice otevřená, tenké záclony se ani nepohnuly. Kjell-Ove Magnusson k sobě pevněji přitiskl Mirjam, zabořil jí nos do vlasů a zavřel oči. Naslouchal, jak oba dýchají, tu každý zvlášť, tu současně, jak jejich dech splýval v jedno.

Kéž by to vždycky bylo tak jednoduché.

Kjell-Ove nasával vůni šampónu a předstíral, že je všechno jinak.

„Na co myslíš?“ zeptala se Mirjam a zvedla hlavu z jeho ramene.

„Že chci zůstat tady.“

Mirjam neodpověděla, místo toho si zase lehla, vzala ho za ruku a propletla své drobné prsty s jeho.

Kjell-Ove kdysi slyšel, že ruce prozrazují věk ženy. V případě Mirjam to nebyla pravda. Její ruce byly stále hladké a trochu baculaté, stejně jako zbytek jejího těla. Někdy ho napadlo, že v těch rukou nosí celý svůj svět. Neustále se něčím zaměstnávaly: škrábaly brambory, myly okna u dcery, prodávaly losy pro bandy klub. A teď měla maličké vnouče, o které se mohla starat, vhodně ho oblékat a šít mu patchworkové pokrývky.

Většinu žen, které znal, by šokovalo, kdyby se ve třiačtyřiceti staly babičkami, ale zdálo se, že Mirjam to připadá naprosto v pořádku a že to dopadlo přesně tak, jak si přála.

Náhle neklidně zavrtěla hlavou na jeho rameni. Její prsty v jeho dlani se rozevíraly a svíraly.

„Na co myslíš?“ zeptal se. „Děje se něco?“

„Ne, ne, nic,“ odvětila hlasem, ze kterého jasně vyznělo, že samozřejmě se něco děje.

„No tak, mluv,“ povzbudil ji a pevně ji objal.

„Je tu jedna věta, na kterou pořád musím myslet. ,Neslyšíš, když přestávám plakat‘. Říká ti to něco?“

„Neslyšíš, když přestávám plakat?“ Kjell-Ove se zamyslel. „Ne, nemám tušení, co by to mohlo znamenat. Proč se ptáš? Je to nějaký kvíz nebo co?“

„Ne, ne přímo. V pátek jsem dostala pohlednici, takové blahopřání, jaké se posílá lidem, kterým se právě narodilo dítě, s malým prckem v kočárku na přední straně. Nebyl tam ale uveden žádný odesílatel, jen tahle věta.“

„Můžu se na ni podívat?“

Kjell-Ove ucítil, jak Mirjam otočila hlavu.

„Ne, roztrhala jsem ji a vyhodila. Trochu mě vyděsila.“

„Od koho mohla být?“

„Nemám zdání, i když jsem přemýšlela o různých možnostech. Většinou nemívám problém rozeznat rukopis, ale s tímhle jsem si nevěděla rady, byl…“

Zaburácení hromu přišlo tak nečekaně, až sebou oba trhli.

„Bože, to jsem se lekla!“ vyhrkla Mirjam a vyletěla z postele.

Jednou rukou si zakryla prsa, natáhla se a druhou zavřela okno. Letní slunce jí na těle zanechalo zřetelný otisk bikin. Jeden proužek probíhal přes záda těsně pod lopatkami a obliny zadku bíle svítily ve večerním soumraku.

Když si Mirjam zalezla zpátky pod přikrývku, pohladila ho po hrudi.

„Je čas. Vstávej. Víš přece, že být za bouřky na jezeře a rybařit je životu nebezpečné.“

Kjell-Ove se posadil na okraj postele a začal sbírat ze země jeden kus oděvu za druhým.

Nechci, pomyslel si, zatímco se oblékal. Nemůžu.

„Miluji tě,“ řekl. „Nezapomeň na to. I když to je, jak to je.“

„Jdi už.“

Byla to poslední slova, která měl od ní slyšet.

Magdalena zůstala stát u okna obývacího pokoje a vyhlédla ven. Předtím odnesla do domu polstrované sedáky ze zahradních židliček, zavřela všechna okna, která byla v uplynulém týdnu jinak bez ustání otevřená, a ze zásuvky vytáhla elektrický a anténní kabel televizoru. Jezero ztmavlo, získalo žulově šedivý odstín a dosud jen lehké čeření vody zesílilo. Vlny se teď přelévaly přes molo.

Magdalena vylovila z kapsy šortek mobil. Rychle si vyvolala na displej obrázek Nilse, v pruhované plovací vestě a s rozškrábanými štípanci od komárů na čele, který dnes přišel. Chlapec měl uhlově černé vlasy rozcuchané větrem. Vypadal šťastně. Tak šťastného ho už dlouho neviděla. Plachtění ho zjevně bavilo víc než kdysi ji. Lesní jezera s velkými kameny, sladká voda a dědečkova stará veslice – to byl její svět. Ludvig o ní vždycky říkal, že je sladkovodní námořník, ale přinejmenším v prvních letech projevoval pozoruhodnou trpělivost. Člověk by skoro řekl, že je Nilsovým biologickým otcem.

„Pět týdnů,“ prohlásil Ludvig, „snad nechci zase tak moc. Rád bych, aby se Nils stal součástí mé rodiny, nejenom hostem, který přijíždí každý druhý víkend na návštěvu. Kromě toho by měl dostat příležitost poznat svou malou sestřičku.“

Protože Magdalena slyšela v jeho hlase nevyslovené, přesto zřetelně slyšitelné „jinak“, vyhověla mu. Celý měsíc v kuse, loď, šérové ostrůvky a Österlen.

Když potemnělý pokoj ozářil první blesk, začala počítat.

„Jednadvacet, dvaadvacet…“

Následné zahřmění bylo tak ohlušující, že Magdalena zalapala po dechu. Když přišel další blesk, následovalo zaburácení jen vteřinu poté a bylo ještě silnější než předchozí.

Magdalena si ovinula paže kolem těla. Pod rukama cítila hrbolky husí kůže. Popadla károvanou deku, ležící na opěrce houpací židle, a přehodila si ji kolem ramen.

Když odeznělo třetí protáhlé zadunění, ucítila, jak jí mobil v ruce vibruje.

Na displeji stálo „Jens fotograf“.

Magdalena vyprostila ruku zpod přikrývky a stiskla tlačítko pro přijetí hovoru.

„Vzbudil jsem tě?“ zeptal se Jens.

„To sotva,“ opáčila Magdalena a znovu přistoupila k oknu. „Stalo se něco?“

„Ano, u Källsåsvägenu v Hagälvenu hoří nějaký dům, už je skoro na popel. Hasiči si myslí, že uvnitř zůstala přinejmenším jedna osoba.“

V pozadí slyšela Magdalena rozrušené hlasy.

„Hned jsem tam,“ prohlásila a nechala deku sklouznout na podlahu.

Magdalena ucítila štiplavý zápach ohně dřív, než projela kolem vesnického společenského domu. Když zatáčela do Källsåsvägenu, všimla si nejdříve kouře, linoucího se mezi obydlími, a pak i dřevěného domu, který hořel jasným plamenem u jedlového lesa. Zaparkovala na okraji silnice, ale zůstala sedět s rukama položenýma na volantu.

Vpředu u hasičské jednotky postávalo pár kluků na kolech a v oknech okolních domů se rýsovaly siluety sousedů.

Magdalena nedokázala odvrátit zrak od hořícího domu. Panebože.

Zdálo se, že se celá zadní stěna zřítila, a z rozbitých oken směřujících do ulice se valil pulzující černý dým. Nad taškovou střechou se vlnil řidší, namodralý kouř a ve vzduchu tančily jako obrovské konfety vločky popela z dřevěné fasády. Něco podobného nikdy neviděla.

Teprve když se k ní pomalu vydal Jens Sundvall s fotoaparátem přes rameno, otevřela zvolna dveře auta a vystoupila. Do tváře ji udeřil žár a oči jí začaly slzet od kouře.

„Super, že jsi mohla přijít,“ pozdravil ji Jens a rozkašlal se.

Bradu měl umazanou od sazí a na čele tmavě rudou ránu. Tričko vypadalo mokré.

„Krvácíš,“ vyhrkla Magdalena a poklepala si na obočí.

Jens si opatrně ohmatal zranění a zadíval se na špičky prstů.

„Asi jsem stál moc blízko jednoho z těch oken, zrovna když žárem prasklo sklo. Není to nic vážného.“

Jens, jemuž se zpravidla dařilo udržet si na většině míst neštěstí odstup, vypadal tentokrát bledě a napjatě.

„Sanitka odjela před deseti minutami. Ta teda měla popáleniny, řeknu ti. Fuj!“

Přejel si rukou po čele.

Vzduchem proplachtil kus plechové stříšky a s žuchnutím přistál na trávníku.

„Mirjam Franssonová, víš kdo to je?“ zeptal se Jens.

„Jo, jasně, to nejspíš ví většina lidí tady, ale osobně ji neznám.“

Magdalena vyrazila k hasičskému vozu. Jens ji následoval.

Mirjam Franssonová. Matně si vzpomínala na mladou dívku s bujnými ňadry, štíhlým pasem, natupírovými vlasy a mátově zelenými plastovými náušnicemi. Když bylo Magdaleně třináct, byla Mirjam tou nejbezvadnější osobou, jakou znala. Tehdy seděla u pokladny v supermarketu.

„Je otázkou, jestli přežije,“ vysvětlil Jens.

Musel teď skoro křičet, aby přehlušil praskání ohně a syčení vody, dopadající na plameny. Navzdory horku přejel Magdaleně mráz po zádech.

„Je to tak zlé?“ zeptala se a vytáhla z kabelky blok a tužku.

Jens přikývl.

„Ano. Je to zlé.“

2. kapitola

Kjell-Ove odsunul ramenem dveře na terasu a položil na stůl podnos se snídaní.

„Jen se na ni podívej,“ řekla Cecílie a kývla k Tindře, která si naplnila v nafukovacím bazénku konvičku vodou a teď pobíhala kolem chrp na zahradě a s velkým soustředěním je zalévala.

„Vypadá jako ty,“ pokračovala.

„Myslíš?“

Kjell-Ove se zasmál. Nebylo zrovna snadné najít mezi ním a dívenkou s kloboučkem proti slunci nějakou podobnost.

„Pohybuje se jako ty a stejně jako ty má ve zvyku mluvit s květinami.“

„A taky má moje vlasy,“ dodal a pohladil se po hlavě, okamžitě ale toho gesta zalitoval.

Sakra!

Ale Cecílie, která se nejspíš snažila zamaskovat jeho beztaktnost stejně usilovně jako on sám, hovořila dál: „Když ti bylo dva a půl roku, měl jsi úplně stejné kučery. Viděla jsem fotky.“

Kjell-Ove podal Cecílii košík s chlebem a pozorně se zahleděl na dceru.

„Dnes v noci jsi asi mluvil ze spaní!“ poznamenala manželka a namazala si chleba tlustou vrstvou taveného sýra s kousky kraba.

„Vážně?“

Kjell-Ove odvrátil zrak od Tindry.

„Naříkal jsi, jako by tě něco bolelo. V jednu chvíli to skoro znělo, jako bys říkal ,ano, udělám to, udělám to‘.“

Kjell-Ove se na ni zahleděl a čekal na pokračování.

„I když se snažím pochopit, jak se cítíš,“ řekla, „můžu pravděpodobně jen tušit, jak náročné to všechno je, i pro tebe.“

Dnes měla Cecílie na hlavě modře károvaný šátek, zavázaný vzadu na šíji. Úzká ramínka šatů jako by se odírala o vystupující klíční kosti, ale nejspíš to tak jen vypadalo.

„Co bych si bez tebe počala, Kjelle?“

Položila mu ruku na paži.

„Děláme co můžeme, že ano?“ poznamenal.

Cecílie beze slova polkla. Po tváři jí přelétl stín a on přesně věděl, na co myslí.

„Teď je teď,“ prohlásil a nalil jí do sklenice džus. „Dnes bude hezký den.“

Magdalena otevřela dveře redakce dokořán a podložila je srolovanými novinami, aby se zase nezavřely. Parkoviště mezi ulicemi Köpmangatan a Kyrkogatan bylo skoro prázdné, ale před radnicí, finančním ředitelstvím a budovou policie stálo víc aut než v uplynulých týdnech. Běžný každodenní život se pomalu vracel.

Přes retardér před redakcí projelo takřka nehlučně volvo a pomalu zmizelo v dálce. Magdalena vstala a několikrát zamrkala, aby zahnala únavu, z níž ji pálily oči. V noci se několikrát probudila a měla problém znovu usnout.

Uchopila mezi prsty pramínek vlasů a přičichla si k němu. Ano, vlasy jí stále páchly kouřem, i když se osprchovala. Nebo jí ten zápach jen uvízl v paměti?

Když naproti z obchodu se suvenýry vyšla Vivianne, aby schovala pouliční poutač, zamávala jí Magdalena na pozdrav. Teprve potom se neochotně vrátila do redakce.

Uvnitř bylo horko a dusno. Ve snaze vytvořit průvan otevřela Magdalena okna v kuchyňce i ve své kanceláři. Vzduch sice ve skutečnosti moc nerozproudila, ale když se posadila s hrnkem kávy v ruce k psacímu stolu a otevřela si noviny, cítila na šíji aspoň chladivé závany.

Zatímco si procházela první stranu Värmlandsbladetu, musela myslet na to, jak je Jens schopný. Bylo pro ni záhadou, jak vždycky dokázal dorazit ke každému neštěstí v celém Nordvärmlandu jako první. Musel bez ustání poslouchat policejní vysílačku.

Byla vděčná, že Jens zůstal věrný Värmlandsbladetu coby spolupracovník na volné noze, i když mu redakce na jaře, kdy mu vypršela smlouva, nenabídla stálé zaměstnání. Konkurenční Länstidningen přinesl o požáru jen malou zprávu bez fotografie.

Magdalena se napila kávy a dál listovala novinami.

Co má být zase tohle? pomyslela si a zadívala se do hrnku. Káva chutnala opravdu mizerně. Že by se porouchal kávovar? Několikrát polkla, aby zahnala odpornou pachuť, odložila hrnek a vrátila se ke čtení novin.

Její informativní článek o požáru i Jensova fotka dostaly spoustu místa a rozhodně se povedly. Když zazvonil telefon, jen hmátla po sluchátku a ohlásila se, aniž by odvrátila zrak od stránky.

„Värmlandsbladet, Hanssonová.“

„Tady Bertilsson. Dnes v noci jste odvedli dobrou práci.“

„Děkuji. Vlastně to není nic těžkého, když mám po boku Jense.“

Bertilsson na druhém konci něco zabručel. Magdalena jako obvykle zatoužila, aby viděla vedoucího redakce z Karlstadu před sebou a nemusela se snažit interpretovat jen jeho tón a odmlky.

„Čím se dneska hodláte kromě toho požáru zabývat?“

Magdalena vlastně ještě s plánováním pořádně nezačala, přejela ale s židlí ke kartotéce u okna a zadívala se do dnešní složky. Byla prázdná, kromě záznamu o skvěle vycvičeném psovi v Lakene, který měl účinkovat v novém švédském televizním seriálu. Na lístku bylo zapsáno jméno a telefonní číslo jeho paničky.

„S tím psem se dneska asi nesetkám,“ oznámila. „Domluvila jsem se s majitelkou, že jí tento týden zavolám, až se vrátí z dovolené. Pokud se ještě něco objeví, ozvu se. Možná narazím na něco zajímavého při návštěvě radnice.“

Když Magdalena ukončila hovor, zapnula rádio a chvíli listovala svým diářem ležícím na psací podložce, ale ani tam nenašla nic, o co by se mohla opřít. Alespoň, že příští týden už bude zpátky na recepci Barbro. Čekalo ji ještě pět osamělých pracovních dní.

Do té doby ovšem nesmí zapomenout vysát a utřít prach. V rámci posledního úsporného balíčku byla místním redakcím zrušena úklidová služba. Tohoto úkolu se měli od nynějška ujmout sami redaktoři. Magdalena si kladla otázku, co si o tom asi myslí ve Svazu novinářů, neopovažovala se ovšem stěžovat si. Koneckonců nebylo nijak divné, že se muselo šetřit, když lidé už nebyli ochotni platit za noviny a místo toho čerpali většinu zpráv z internetu.

Magdalena zapnula počítač. Zatímco najížděl, napsala Petterovi esemesku.

Ahoj miláčku! Doufám, že se máte fajn a že jste včera neměli takovou bouřku jako my tady. Dům Mirjam Franssonové dnes v noci vyhořel. Je těžce zraněná. Je to zlé. Dávej na sebe pozor! Miluju tě!

Potom položila ruce na klávesnici a připravila se na nový pracovní týden.

Petra Wilanderová procházela chodbami policejní stanice. Ventilátory hučely, ale přesto bylo pořád horko. V poledne to bude nesnesitelné. Když přišla do práce, seděla na recepci jako vždycky Laila Ljungová s ohnivě rudými vlasy, jinak ale panoval nezvyklý ranní klid. Petra se už v duchu ptala, jestli snad dorazila jako první, když uviděla, že se u Christera Berglunda svítí.

Petra vešla do své kanceláře, posadila se poněkud obezřetně na židli u psacího stolu a utrhla několik uschlých listů afrických fialek stojících na stole. Z orchideje, která před jejím nástupem na dovolenou tak krásně kvetla, zůstal teď jen suchý stonek.

„Srdečně tě vítám zpátky,“ ozvalo se ode dveří, do nichž nakukoval Christer.

„Ahoj, krasavče,“ odvětila Petra.

„Krasavec? No teda, dík.“

Christer se trochu ostýchavě usmál a rychle si prohrábl sluncem vybělené vlasy.

Petru ta volba slov samotnou udivila. Během společných let strávených na policejní stanici nikdy nepovažovala Christera za vysloveně hezkého, ale při jeho současném opálení bylo „krasavec“ prostě první slovo, které ji napadlo. A pak tady byl i ten pohled a třpyt v očích, který už dlouho neviděla.

„Vypadáš, jako bys strávil příjemné léto,“ utrousila.

„Jo, určitě, všechno probíhalo k mé spokojenosti. A ty? Vylezli jste na Kebnekajse?“

„Jasně! Šli jsme pěšky nahoru i dolů. Děti moc nadšené nebyly, ale když jsme se pak ocitli nahoře, udělalo to na ně pořádný dojem. Řekla bych dokonce, že si Nellie několik hodin nestěžovala na nekvalitní signál.“

Petra utrhla ještě několik suchých lístků a hodila je do koše pod stolem.

„S čímpak si pan šéf přeje, abych začala? Jak jste pokročili s tím požárem?“

Christer stejně jako loni v létě zastupoval šéfa Svena Munthera po dobu jeho dovolené. Munther se stal v šestapadesáti letech poprvé otcem a od té doby svědomitě dbal na to, aby strávil o prázdninách pět týdnů se svou mladou ženou a oběma dcerami.

„Technici ještě neskončili, ale už se objevily náznaky, že požár nezpůsobil blesk, jak si většina lidí myslela,“ odvětil Christer.

„Jakou tedy mají teorii?“

„Mají za to, že byl oheň založen úmyslně.“

„Žhářství? To myslíš vážně?“

Christer přikývl.

„Když dorazili záchranáři, bylo okno v obýváku rozbité, a to zvenku. A pod kuchyňským oknem hořelo na záhonku a u fasády. Ještě si nejsou stoprocentně jistí, ale to je hypotéza, na které momentálně pracují.“

„Takže pyroman?“ podivila se Petra. „No dobrá. Na to můžu říct jediné – vítej zpět v práci.“

„Měli bychom začít tím, že vyslechneme sousedy. Doufejme, že si někdo něčeho všiml. Měli byste za nimi s Folkem co nejrychleji zajet.“

„Určitě. Jak se daří Mirjam Franssonové?“

„Její stav je kritický.“

Kjell-Ove položil do nákupního vozíku balík pampersek a tři balení vlhčených ubrousků a zkontroloval seznam.

„Tak, zlatíčko, máme všechno,“ oznámil. „Teď půjdeme zaplatit.“

„Žablatit,“ opakovala po něm Tindra a klátila na dětském sedátku ve vozíku nožičkama.

„Přesně tak. Zaplatit. A neokusuj tu okurku,“ napomenul ji Kjell-Ove a zařadil se do fronty u jediné otevřené pokladny. „Ne, nekousej, říkal jsem. Bude k ničemu, a kromě toho budeš mít v bříšku igelitový obal.“

Vzal Tindře okurku, a když se na něj zklamaně podívala, vrazil jí místo ní do ručky balíček skořicových sušenek.

Kjell-Ove klouzal nepřítomně pohledem po regálu se žvýkačkami a čokoládou. Tři kousky za deset korun. Večerní noviny ještě nedorazily, ve stojanech zatím ležely jen oba místní deníky.

„Požár v rodinním domě v Hagforsu – třiačtyřicetiletá žena těžce zraněna,“ četl na první straně listu Värmlandsbladet.

Když se řada posunula a on se ocitl o krok blíž, spatřil fotografii: Dřevěný dům hořící jako věchet, plameny olizující světlou dřevěnou fasádu, hustý kouř, široce rozkročení hasiči s hadicemi v rukou.

Roztřesenýma rukama vytáhl noviny ze stojanu a rozevřel je na třetí straně.

Třiačtyřicetiletá žena těžce zraněna… V oblasti Hagälvenu… Plameny rychle zachvátily celý dům, říká vedoucí zásahu Viktor Hed… Zásah blesku… Žena byla dopravena do fakultní nemocnice v Uppsale… po uhašení…

„Další prosím.“

Když Kjell-Ove vzhlédl, fronta před ním byla pryč a pokladní čekala. Aniž by zareagoval na Tindřino velmi hlasité přání pomáhat, začal mechanicky vykládat na pás jedno zboží po druhém. Vlastní ruce mu připadaly oteklé a necitlivé, jako by patřily někomu jinému.

Mirjam.

Když se ocitli v autě a Tindra seděla upoutaná v dětské sedačce, přečetl si Kjell-Ove ještě jednou celý článek. Potom vytáhl mobil, našel Mirjamino číslo, skrývající se pod jménem Pelle, a vytočil ho. Okamžitě se ozval záznamník.

„Ahojky, tady Mirjam. Pokud zanecháte zprávu, zavolám vám zpátky. Můžete taky poslat esemesku.“

Kjell-Ove ukončil hovor, aniž by zanechal zprávu, a zůstal sedět s telefonem v ruce. Srdce mu bušilo jako o závod. Bezděky si sáhl na hruď.

„Táta aua,“ zašveholila Tindra a zahleděla se na něj. „Pofoukat?“

Pokusil se na ni usmát, ale sám cítil, že se zmohl jen na strnulou grimasu.

Petra Wilanderová a Folke Natt och Dag nechali auto na konci Källsåsvägenu a kráčeli teď ulicí jen řídce zastavěnou rodinnými domy. Všechny ležely daleko od vozovky a na jedné straně začínal těsně za pozemky hustý jedlový les.

„Vlastně mě to nepřekvapuje, že nikdo nic neviděl,“ poznamenal Folke. „Není těžké dostat se k domu a pak zmizet, aniž by si tě někdo všiml.“

„Máš pravdu, to tedy není,“ přitakala Petra.

Dokonce i teď, za denního světla, se les tyčil jako vysoká, tmavá stěna, a pokud člověk na sobě neměl světlé oblečení, muselo být snadné splynout s kmeny, kameny a houštím.

Petra střelila pohledem po hasičích, kteří stále likvidovali poslední zbytky požáru. S hlasitým zasyčením voda dopadala na rozpálenou zem, a zápach kouře na okamžik zesílil.

„Snad tady budeme mít větší štěstí,“ utrousil Folke.

Vydal se po štěrkové cestičce, vedoucí k bílému cihlovému domku, který stál nejblíže místa požáru. Petra musela skoro běžet, aby mu stačila.

Ačkoliv byl trávník bezvadně posečený, zahrada vypadala opuštěná. Bezduchá, mrtvá. Petra, která kolem domu často procházela, když venčila Roye, jejich norského losího psa, měla vždycky pocit, jako by ji odtamtud někdo pozoroval, ovšem jen málokdy někoho zahlédla. Podél schodů ke vstupním dveřím vedla rampa pro invalidní vozík.

Folke zazvonil. Když se nic nedělo, stiskl zvonek znovu.

„Jo, jo, vždyť už jdu,“ ozvalo se zevnitř. „Kdopak to má tak naspěch?“

Pro Petru nebylo snadné určit, zda to znělo rozhněvaně nebo rezignovaně.

Bezpečnostní řetízek dlouho chrastil, než se konečně ozvalo otočení klíčem v zámku a dveře se otevřely. Před nimi seděla na vozíku malá bělovlasá žena. Vrásčitá stařena, prolétlo Petře hlavou. Ta slova se jen zřídka hodila, ale toto opravdu byla velmi vrásčitá stařena.

„Aha, předpokládám, že jste od policie!“ vyhrkla stará žena a pomalu vjela zpátky do předsíně.

Ovládat velký vozík pro ni očividně nebylo snadné. Kola lehce skřípěla na korkové podlaze, když zabočila ke dveřím, polepeným stejně jako stěny předsíně hnědou vzorovanou tapetou.

Upravila si účes, který měl být nejspíš kadeřavý, podala Folkemu ruku a představila se jako Hildegard Wennlundová.

„Jmenuji se Folke Natt och Dag,“ řekl.

„Noc a den? To je vaše skutečné jméno?“

„Ano, samozřejmě.“

Když jí Petra také podala ruku a vysvětlila, že sama bydlí kousek odtud, Hildegard se zeptala: „Přicházíte kvůli tomu požáru?“

„Ano,“ přitakala Petra a rychle se podívala na Folkeho. „Můžeme si někam sednout?“

„Můžete se posadit na pohovku. Teď už se stává jen zřídka, že by ji někdo použil.“

Než Hildegard mohla znovu začít zápolit s vozíkem, Petra k ní přistoupila, aby jí pomohla.

„Budu vás tlačit, pokud mi řeknete, kam to bude.“

Zlaté prsteny na Hildegardiných vychrtlých prstech klouzaly sem a tam, když ukazovala cestu tmavým, ale udržovaným domem. Vedle skleněných dveří do obývacího pokoje visel tkaný obrázek znázorňující květiny.

„Prosím, posaďte se,“ vyzvala je Hildegard, když Petra přetáhla vozík přes práh.

Plyšová pohovka vypadala skoro jako dětský nábytek, když se na ni Folke posadil a přehodil si nohu přes nohu. Petra se posadila vedle něj a začala: „Jak jste správně vytušila, jsme tady kvůli tomu požáru. I když se to nestává často, někdo pravděpodobně zapálil dům Mirjam Franssonové úmyslně.“

Hildegard až do této chvíle neprojevila ani jiskřičku zájmu, teď ovšem její pohled na okamžik ožil.

„Opravdu? Chcete říct, že šlo o žhářství?“

Petra přikývla.

„Ledacos tomu nasvědčuje a my bychom rádi věděli, jestli jste si náhodou něčeho nevšimla.“

Hildegard si ještě jednou upravila účes a zadívala se na Folkeho.

„Nejsem někdo, kdo by špehoval ostatní, ani náhodou.“

„To nás samozřejmě ani nenapadlo.“

„Myslím, že by se každý měl starat o sebe a nikdo by se neměl do ničeho míchat. Pokud nikdo nepřijde k újmě, můžou si lidi žít, jak se jim zlíbí. O tom jsem z hloubi duše přesvědčena.“

„Přesně tak,“ souhlasil Folke. „Ale může se přece stát, že člověk nechtěně něco zahlédne. Je dost obtížné nevidět, co se děje v nejbližším sousedství. A to přece není špehování. Koneckonců člověk nemůže pobíhat celý den po světě se zavřenýma očima.“

„Ne, jak by to vypadalo!“ zachichotala se Hildegard.

Petra se rozhodla, že nechá Folkeho vést rozhovor. Bude to pro něj užitečné, kromě toho ta seschlá stařena zjevně předpokládala, že je Petra Folkeho asistentka.

Rozhlédla se po místnosti. Většinu ploch pokrývaly háčkované dečky, dokonce i podpěrka křesla u televize byla opatřena kudrlinkovanou ochranou, a na okenním parapetu ležel pod květináči hladce vyžehlený ubrousek. V keramických nádobách trůnily dva echinokaktusy a mezi nimi ležel dalekohled se šňůrkou spořádaně ovinutou kolem objektivu.

„To patří mému synovi,“ pospíšila si Hildegard s vysvětlením.

„Vašemu synovi?“ zeptala se Petra.

„Ano, hrozně se zajímá o ptáky. Když se tu nedávno stavil, aby posekal trávník, zahlédl najednou orla nebo co to bylo. Myslel si, že je to orel skalní, ale ti se tady nevyskytují, nebo snad ano?“

Hildegard se zadívala tázavě na Folkeho, který pokrčil rameny.

„Bohužel se v ornitologii moc nevyznám.“

Hildegard dál hleděla z okna.

„Jak dobře znáte Mirjam Franssonovou?“ zeptal se Folke.

Hildegard sklopila oči k rukám a chvíli otáčela volnými prsteny.

„No, není to jako tehdy, když tady bydleli Siw a Wolfgang. Siw a já, my jsme vždycky držely při sobě. Ale když před sedmi lety prodali dům a odstěhovali se do domova pro seniory, přišla Mirjam. Tu a tam spolu prohodíme pár slov. Jak jsem říkala, nezajímá mě, jak ostatní žijí svůj život.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Chlapec, který přestal plakat

* * *

1. kapitola

2. kapitola