AHMET ÜMIT

ISTANBULSKÉ MEMENTO

Ukážka z elektronickej knihy

BRNO 2014

Ahmet Ümit

İstanbul Hatırası

Copyright © Ahmet Ümit, © Kalem Agency

Translation © Tomáš Laně, 2014

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2014 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-7491-374-7 (Formát PDF)

ISBN 978-80-7491-375-4 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7491-376-1 (Formát MobiPocket)

Obsah

Byzantion

Bájné město krále Byzase

„Chceš říct, že toho člověka obětovali Atatürkovi?“

„Istanbul se původně nazýval

Byzantion.“

„Člověk není zrovna

nejvěrnější bytost…“

„Co říkáte, šéfe,

bývalá milenka?“

„Král Byzas je považován

za zakladatele tohoto města.“

„Říkala vám, že Byzas

byl polobůh?“

„Istanbul nikoho nezajímá.“

„To bych Evženii nemohl udělat.“

„Jsem plamen a hořím,

nemám popel, nemám ani dým.“

„Říká se, že přátelství mezi mužem a ženou

utlumuje lásku, zabíjí vášeň.“

„Nevzat má velké štěstí,

že má přátele, jako jste vy.“

Konstantinopolis

Konstantinovo hlavní město

„Na prsou ohromnej kříž,

na hlavě zlatou korunu.“

„Kvůli vínu, šéfe.“

„Zabít tě chce samo tohle město.“

„V tomhle městě vraždění

nikdy neskončí.“

„Ale zabít člověka

jen tak někdo nedokáže…“

„Respektují křesťany,

židy nebo bezvěrce?“

„Smrt vašeho otce nebyla

úradek Alláhův, ale vražda.“

„Natolik inteligentního a chladnokrevného,

aby svými vraždami zanechal poselství.“

„Vyšetřování vraždy je

jako historická věda.“

„Moc je organismus,

který se živí krví.“

„Hrdlo nelze proříznout

skalpelem.“

„Srdce mě zabolí,

sotva se sešeří.“

„Tys byl do Handan

taky zamilovaný, co?“

Hradby Theodosia II.

Kamenné brnění Konstantinopole

„Dívá se, jako by

spatřil Boha.“

„Mohly být za všemi těmito zločiny

náboženské důvody?“

„Istanbul je bohužel zastavěný

stovkami tisíc ohyzdných budov.“

„A bojujte usilovně na Jeho cestě —

snad budete blažení!“

„Je lepší být Bohu sluhou

pokorným než krutým.“

„Důkazy, které rozluští tuhle záhadu,

jsou možná skryté právě v tom moři krve.“

„Šrámy na duši se však

nikdy nezacelí.“

„Mince v ruce oběti

byla Theodosiova.“

„Nemáte náhodou ve znaku

krále Byzase?“

„Ať jste kdokoliv,

musíte dodržovat zákony.“

„Kvůli pašování mincí?“

„Jako by ve svém pohledu nesly

veškerá tajemství tohoto města.“

„Prostě Dívčí kámen ve Fatihu.“

„Měli jsme co dělat s vysoce organizovanou

skupinou zločinců.“

Justiniánova Konstantinopolis

Město zrozené z popela

„Ano, vrazi ukazovali

na palác Topkapı.“

„Andělé už ve mě přestali doufat.“

„Byla to nádherná doba.“

„Justinián byl nejmocnější panovník

Východořímské říše.“

„Všechny vraždy jsou spojené

s historií tohoto města, pane Yezdane.“

„Ale dějiny se píší krví.“

„Tento starý palác, který téměř čtyři sta let

sloužil osmanské dynastii.“

„Právo zabíjet má přitom

jen Bůh.“

„Postupně zabíjejí lidi,

kteří škodí Istanbulu…“

Konstantinopolis

Růžová zahrada sultána Mehmeda Dobyvatele

„Budiž pochváleno vítězství sultána Mehmeda,

syna Murada Chána.“

„Co když vrahové zanechávají oběti

na těchhle pahorcích?“

„Âdeme Yezdane, ruce pryč

od Sultanahmetu!“

„Protože vrahové usilují o totéž,

co váš spolek!“

„Za veškerou její srdečností se zřejmě

skrývala hluboká nedůvěra.“

„Süleymanova mešita je symbolem

osmanského majestátu.“

„Já pocházím z velkého klanu,

který umí zabíjet.“

„Společnost je prohnilá, ať ji uchopíme kdekoliv,

zůstává nám v ruce.“

„Čeká nás večer bez návratu.“

Hlavní město sultána Süleymana Zákonodárce

Město architekta Sinana

„Ve stinné zahradě krajiny mrtvých.“

„Že by byla řada

na Âdemu Yezdanovi?“

„Všechny, kdo pustoší tohle město,

je třeba jednoho po druhém zlikvidovat.“

„Jatka, kde prolévali krev obětí

přinášených tomuto městu.“

„Skončí tam, kde začali.“

„Nechápete? To my jsme oběti!“

„Nezavraždili je živí lidé,

ale přízraky těch, které sami zabili.“

Náš Istanbul

Město ukradených nadějí

Poděkování

Vysvětlivky

Poznámka překladatele

Výslovnost tureckých hlásek

Vzácné památce mého přítele Aliho Tayguna…

Včera jsem na tebe shlížel z pahorku, drahý Istanbule…

Yahya Kemal

Byzantion

Bájné město krále Byzase

Bůh hleděl na krále. Byla slavnost svátosti, den díkůvzdání, čas vděku a úcty. Bůh lidem daroval tuto krásnou zemi vybíhající do moře jako orlí hlava. Vítr napnul magickou silou plachty jejich lodic, půda jako plodná žena proměnila setbu v hojnou úrodu, moře se stalo štědrou zahradou a odměnilo je nejchutnějšími rybami. Bůh držel nad lidem ochrannou ruku. Teď byla řada na králi. Král musí dostát svému poslání, splnit svou povinnost, svůj slib. Uchopil ostrý široký meč.

Bůh hleděl na krále. Malé prostranství zalévalo mléčně modré světlo. Kolem vonělo moře. Na rozpáleném obličeji pocítil král vlhký chlad. Stejný chlad ovanul i býčka čekajícího před obětištěm, tělem mu projelo mrazení. Zamrazilo také čtyři bojovníky, kteří jen stěží býčka zadržovali, zamrazilo věštce stojícího krok za býkem. Král však neviditelný dotek větru ani mrazivý chlad nevnímal. Pomalu pozvedl meč a přikročil k býkovi.

Bůh hleděl na krále. Král před něj předstoupil, zastavil se a uctivě zvedl hlavu. Upřel oči na trojzubec, který bůh držel v ruce. Na tu hrozivou zbraň, jejímž jediným úderem poslal bůh k mořskému dnu ohromnou zem. Úcta v králově srdci se změnila v bázeň, prudce uhnul pohledem. Náhle vše strnulo, mořský vánek, býk, jehož černá kůže se chvěla zuřivostí, i vojáci, kteří býka drželi. Zavládlo děsivé ticho. Bude-li ještě chvíli otálet, změní se ticho ve věčné prokletí, bude-li ještě chvíli otálet, rozzlobí boha. Musí ihned promluvit. Už nesmí dál čekat.

„Ó, Poseidone,“ zahřměl hlasem plným oddanosti. „Ó, bože moří, zemětřesení a koní! Ó, synu Kronův a Rheiin, bratře Diův a Hádův! Ó, nejmocnější z nesmrtelných! Ó, mocná nesmrtelnosti! Tisíceré díky tobě, nehynoucí úcta a věčná láska!

Ty, jenž jsi od nás neodvrátil tvář. Ty, jenž jsi nad námi držel ochrannou ruku od našeho odchodu z Megary. Ty, jenž jsi nás nikdy nenechal napospas osudu. Jenž jsi nám nikdy nedal pocítit svou zlobu. Nikdy jsi na naše lodě neseslal bouře, neuvrhl je do nesnází. Ty, jenž jsi vždy moře učinil klidným, laskavým a štědrým.

Ó, nejskvělejší z bohů, všemohoucí vládce moří a ochránce vystěhovalců z Megary. Kdyby tě nebylo, neobjevili bychom tuto zemi obklopenou ze tří stran mořem, nemohli bychom vybudovat naše mladé město, tyčící se na této úrodné půdě jako památník. Kdyby tě nebylo, nebylo by ani nás, jak na souši, tak na moři. Ty nás miluješ jako svá dítka, tys nám projevil své milosrdenství, ukázal svou laskavost, ochraňoval nás. A my ti na znamení díků chceme obětovat býka. Prosíme tě, abys přijal naši oběť. Buď k nám milosrdný a ochraňuj nás jako dosud. Zajisti nám i milosrdenství ostatních bohů. Protože ty nás miluješ nejvíc ze všech. Ty jsi mocný a spravedlivý…“

Bůh dál upíral svůj ohnivý zrak na Byzase, krále této mladé země, jako kdyby jeho slova neslyšel. Krále se jeho netečnost nikterak nedotkla. Aniž jen o píď slevil ze své uctivosti, poklekl, sklonil šíji a pozdravil. Pak pomalu vstal a jako bojovník jistý si svým cílem zamířil k černému býkovi, kterého čtyři vojáci jen stěží dokázali udržet. Býk si dřív než přicházejícího krále všiml meče. Slunce vrhlo odlesk blyštící se čepele divokému zvířeti do očí, jako by mu chtělo zvěstovat blížící se pohromu. To spoutaného býka, který byl už tak dost neklidný, ještě víc rozdráždilo. Pokusil se uniknout z mořem provoněného prostranství, zbavit se provazů a oslepujícího lesku. Čtyři bojovníci ho však nepustili, pevně drželi provazy, které silné zvíře poutaly.

Bůh hleděl na krále Byzase. Byzas pomalu přistoupil k býkovi. Býk ucítil jeho pach, zneklidněl ještě víc a začal zuřivě oddechovat. Vojáci ho drželi jen s vypětím všech sil.

Věštec třímající hliněnou nádobu na zachycování prýštící krve se už dávno začal modlit. Byzas stanul před velkolepým, nádherným zvířetem, a než se rozmáchl mečem a vlastníma rukama ho obětoval bohu, věnoval mu pohled plný úcty. I býk na něho upřel oči. Zračilo se v nich napjaté očekávání. Stejně jako nelze otálet před bohem, nelze otálet ani před obětí. Král znovu pevně uchopil rukojeť ostrého širokého meče, přikročil k býkovi a vrazil mu meč do hrdla. Býk strnul. Krev začala prýštit do nádoby, kterou držel věštec. Netrvalo dlouho, býk se náhle otřásl bolestí a chtěl se vší silou vrhnout vpřed. Kdyby vojáci nebyli ve střehu, strhl by je s sebou, ale jejich silné paže mu v tom zabránily. Zvíře záhy ztratilo sílu, nejprve kleslo na třesoucí se kolena a pak se hlučně skácelo na pravý bok.

Bůh hleděl na krále. Král už si ho nevšímal. Jeho zrak, snad pod dojmem prýštící krve či z nějakého pradávného popudu, zůstal upřen na býka. V býkových očích už nebyla zuřivost, jen údiv i trocha smutku. Král nelitoval toho, co udělal, v duši mu zavládl klid člověka, který vykonal svou povinnost, z nějakého důvodu však nemohl odtrhnout zrak od dohasínajících černých očí oběti.

„Chceš říct, že toho člověka obětovali Atatürkovi?“

Tmavé oči oběti byly upřeny na Atatürka. Tomu člověku mohlo být kolem padesátky, ruce měl vzpažené za hlavu dlaněmi k sobě, v zápěstí svázané nylonovou šňůrou, nohy roztažené a obrácené k moři. Stříbřité dlouhé rovné vlasy se rozprostíraly po mramorovém podstavci, límec kožené bundy tabákové barvy a náprsenka béžové košile zčernaly zaschlou krví. Kdyby mu brada s jemnými prošedivělými vousy nespadla na prsa, byl bych si zřejmě všiml hlubokého řezu v hrdle, který byl pravděpodobně příčinou smrti. Přestože jsem se s podobnými výjevy setkal už mnohokrát, pohled na mrtvolu mnou otřásl, snad proto, že bylo brzy ráno, anebo proto, že začínám stárnout. Otočil jsem se k moři, nad nímž pomalu svítalo.

Kolem propluly dva stařičké parníky městské dopravy, dva upracovaní dělníci, zanechávající na mírně zvlněné modré hladině zpěněnou stopu. Palácový mys tonul v namodralém oparu, vál slabý větřík a ve vzduchu vonělo moře. Stromy na úpatí paláce za asfaltovou silnicí už dávno rozkvetly. Jako by mi připomněly staré krásné dny, Istanbul mého dětství, mlhavé obrazy, neúplné hovory, útržky příběhů… Ne, jediná vzpomínka se mi neoživila. Zvedl jsem hlavu a setkal se s ním očima. Z oblohy mě pozoroval blednoucí půlměsíc. Říkám blednoucí, ale jeho obrysy byly stále jasnější, jako by právě vyšel. Projel mnou chlad, zamrazilo mě, odvrátil jsem od půlměsíce zrak a zvedl si límec kabátu.

„Že by to byla náhoda?“

Na malém prostranství zazněl hlas slabou ozvěnou a zanikl v šumění moře. Patřil našemu ztřeštěnci Alimu. Upřeně hleděl na Atatürkovu sochu. Nebylo jasné, koho se ptá. Dříve než já zareagovala Zeyneb.

„Co že je náhoda?“

V její hezké tváři se zračila obava, že si nevšimla něčeho důležitého. Rukou s chroptící vysílačkou ukázal Ali na Atatürkovu sochu.

„Že nechali oběť přímo pod sochou, povídám.“ Tázavě se na mě podíval. „Co říkáte, šéfe, je to náhoda?“

Odpověď jsem neznal, přistoupil jsem k soše. Zamyšlený Mustafa Kemal v civilních šatech a s rukama v bok upíral pohled na modrou hladinu. Protože jsem neodpovídal, chopila se slova Zeyneb: „Chceš říct, že toho člověka obětovali Atatürkovi?“

„A proč ne?“ pokračoval klidně Ali, jako by mluvil o něčem obyčejném. „V téhle zemi jsou nejrůznější maniaci…“

Měl pravdu, ale v životě jsem neslyšel, že by kdy byla přinesena lidská oběť Mustafovi Kemalovi.

„To se mi nezdá,“ řekla polohlasně Zeyneb a znovu si prohlédla mrtvolu, „podle mě je to úplná náhoda. Kdyby měl být ten člověk obětován, zabili by ho tady.“ Pravou rukou v ochranné rukavici ukázala na mramor pod hlavou mrtvoly. „Ale tady není ani stopa po krvi. Přitáhli ho sem až po smrti. Tento zločin podle mě nemá s Atatürkem co dělat.“

„Já nevím…“ chtěl se dál přít Ali, ale jeho slova přerušila siréna trajektu proplouvajícího kolem, přidušený jekot připomínající řev nějakého divokého prehistorického zvířete. Když dozníval, ozval se Zeynebin hlas: „Tady něco je.“ Z rukou mrtvoly svázaných v zápěstí se snažila cosi vytáhnout. „Něco kovového… Ha, už to mám.“

Naše pohledy utkvěly na kulatém předmětu mezi Zeynebiným palcem a ukazovákem.

„To je mince,“ zamumlala Zeyneb. „Vypadá to na antiku.“

Ali se pokusil přečíst nápis na minci.

„Na okraji je nápis, uprostřed obrázky… Co to je?“

Obrázky na minci, které i náš Ali svým ostřížím zrakem těžko rozeznával, jsem bez brýlí nemohl vidět. Užuž jsem z náprsní kapsy bundy vytahoval brýle, ale Zeyneb podala vysvětlení.

„Není tohle hvězda? A tohle půlměsíc?“ Obrátila ke mně údivem otevřené oči. „Ano, půlměsíc, šéfe, a uprostřed hvězda.“ Zarazila se a podivným hlasem zašeptala: „Jako na naší vlajce.“

„Istanbul se původně nazýval

Byzantion.“

V temné laboratoři bez oken jsem si na plátně pověšeném na stěně prohlížel obraz mince. Uprostřed půlměsíce obráceného cípy vzhůru se po tisíce let třpytila hvězda, která navzdory matným okrajům neztrácela nic ze svého lesku. Měsíc i hvězdu lemoval nápis sestávající z devíti písmen.

„Co je to za jazyk?“ napřáhla Zeyneb na nápis dlouhé ukazovátko. „Turecky to není. Asi rusky.“

„Ne,“ odpověděl jsem rozhodně. „Je to řecky. Řecká abeceda.“

Zeyneb i Ali stojící těsně vedle mě na mě pohlédli. Odkud to vím?

„Řecké písmo znám od otce Dimitriho. Byl to kněz na patriarchátě. Se svou ženou Sulou bydlel v domě se zahradou proti našemu domu ve čtvrti Balat. Neměli děti, já jsem k nim chodil jako domů. Měli obrázkové knížky z Řecka. Z těch jsem se naučil řeckou abecedu. Už je to dávno, dneska si písmenka pletu, ale tohle ještě zvládnu.“

„Tak co je tam napsáno, šéfe?“ se zájmem se zeptala Zeyneb s očima upřenýma na nápis. Přistoupil jsem k plátnu a ukázal na písmena.

„I vy to přečtete. Je tam napsáno Byzantion.“

„Souvisí to z Byzancí?“ zamručel Ali zamyšleně, jako by měl před sebou problém, s nímž si neví rady.

Zeyneb mhouřila oči se stejně tázavým výrazem.

„Cože?“ vyhrkl jsem. „Neříkejte mi, že to nevíte.“

Zprvu mou reakci nepochopili, potom uhnuli pohledem, jako by udělali závažnou chybu.

„Opravdu nevíte? To přece není možné, přátelé. Přece Byzantion, Byzantion… Původní název Istanbulu, města, ve kterém žijete.“

Zatímco Ali zakryl svůj stud mlčením, Zeyneb se pokusila bránit:

„Není snad původní název Istanbulu Konstantinopolis?“

Zavrtěl jsem hlavou, jako by mě to překvapilo.

„Ovšem že ne. Istanbul se původně nazýval Byzantion. Název Konstantinopolis dostal až o mnoho set let později.“

Náhle se obraz na plátně změnil, před námi se objevila ženská bysta. Žena byla zobrazena z profilu, vlasy měla svázané dozadu, rysy jejího obličeje byly poměrně zřetelné. Byl to rub mince.

„Ta žena je taky Byzant, nebo Byzanc?“ chtěl říct Ali, který posunul snímek, aby přerušil mé historické kázání, ale nedořekl. Zase šlápl vedle. „Tak co je to za jméno, šéfe?“

Napůl v žertu, napůl vážně jsem důrazně zopakoval:

„Byzantion, Ali, Byzantion.“

„No jo,“ uchichtl se můj pomocník. „Ta ženská bude asi byzantionská princezna.“

Tím jsem si nebyl tak jistý. Chvíli jsme si ženu mlčky prohlíželi. „Nevím,“ řekl jsem nakonec a natáhl se po vypínači. „O tomhle vím stejně tak málo jako vy. Nejlepší bude zeptat se odborníka.“

Místnost zalilo chladné světlo zářivky a obraz antické ženy na plátně zmizel. V té chvíli mě do nosu uhodila vůně, na kterou jsem v laboratoři vůbec nebyl zvyklý; ano, byly tam. Vůně se linula z fialových hyacintů v nenápadné váze na Zeynebině stole.

„To jsou krásné květiny,“ řekl jsem polohlasně. „Kdopak je přinesl?“

Otázku jsem směřoval k Zeyneb, ale všiml jsem si, že se Ali začervenal. A Zeyneb naprosto klidně, dokonce s hrdostí odpověděla:

„Přinesl je Ali, šéfe.“

Tak tohle bylo velké překvapení. Náš neotesanec Ali nosí květiny Zeyneb, se kterou se při každé příležitosti chytne! Udiveně jsem na svého pomocníka pohlédl, ruměnec na jeho tváři ztmavl, uhnul očima, aby se nesetkal s mýma. Chtěl jsem si do něj trochu rýpnout, ale ten ničema se tak roztomile styděl, že jsem se k tomu neodhodlal.

„Moc hezké kytky,“ uzavřel jsem tuto záležitost a obrátil se k Zeyneb. „Musíme najít odborníky na tyhle věci, historiky, specialisty na mince, lidi, kteří nám to vysvětlí.“

„Hned se do toho pustím, šéfe.“

Změna tématu potěšila i Aliho. „Začneme od lidí, kteří se vyznají v mincích,“ horlivě se zapojil do hovoru. „Mezi půlměsícem s hvězdou na té minci a tím, že ji nechali u paty Atatürkovy sochy, musí být nějaká souvislost.“

To bylo také důležité. Půlměsíc s hvězdou na minci ražené před několika tisíci lety a Mustafa Kemal. Že by to bylo politické poselství? Že by vrah či vrahové nebyli obyčejní lidé, ale teroristé, kteří se svým zločinem snaží něčeho dosáhnout? Tato možnost mi moc logická nepřipadala. Dosud totiž žádná teroristická skupina, ať zprava, či zleva, takovou metodu nepoužila. Jejich činy byly zaměřené na jasné a konkrétní cíle. Ledaže by je řídila nějaká zpravodajská služba. V politickém oddělení jsem nikdy nepracoval, ale věděl jsem, že značnou část teroristických skupin ovládají právě zpravodajské služby.

Koniec ukážky

Table of Contents

Byzantion

Bájné město krále Byzase

„Chceš říct, že toho člověka obětovali Atatürkovi?“

„Istanbul se původně nazýval

Byzantion.“