Arnošt Valeš

Narodil se roku 1945 v takzvané buržoazní rodině. V mládí psal básně a skládal písničky. Vyučil se kuchařem se zaměřením na slavnostní stolování. Roku 1968 odjel do Frankfurtu nad Mohanem a rozhodl se tam zůstat. V Německu žije dodnes. Pracuje jako podnikatel v pohostinství a ve svém povolání poznal mnoho lidí a nepřeberné množství příhod.

Další jeho romány jsou: Bolest bez naděje, Mosty, Dům u řeky.

O knize:

Román o několika generacích německé rodiny: Johann a Karolína Deschovi založili krejčovskou firmu a domohli se bohatství, zároveň však zanechali svým potomkům strašná tajemství. Bohatě rozvitý příběh ústí do propasti druhé světové války.

Arnošt Valeš

Dům u řeky

Ukážka z elektronickej knihy

2013

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© JHuslík, 2013

www.eKnihulka.cz

ISBN  978-80-87808-25-2

Obsah

Dům u řeky

1. díl

Třicátá léta 20. století

Rok 1874 - Krejčí z Aschaffenburgu

1931 Křtiny

Aschaffenburg 1874

Miltenberg 1931

Zpověď Aschaffenburg 1931

Aschaffenburg 1885

Zpovědní stolice 1931

Inge Dirksenová 1885 – 1893

2. díl

Miltenberg 1931

Paříž 1892

Zpovědní stolice Aschaffenburg 1931

Miltenberg 1893

Aschaffenburg 1931

Alfréd a Barbara – osudná léta

Frankfurt 1947

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

Johann Desch skutečně přišel roku 1874 ze svého rodného Glattbachu do Aschaffenburgu, aby zde založil průmyslovou výrobu ošacení.

Toto je jediná pravdivá skutečnost. Jeho příběh a osoby, které ho v něm doprovázejí, jsou zcela vymyšlené.

1. díl

Třicátá léta 20. století

Nebylo na tom domě nic zvláštního, přesto však pokaždé na náhodného poutníka zapůsobil nějakým kouzlem. Nebyl to dům sám, co okouzlilo pocestného, ale bylo to místo, kde stál.

Náhodný poutník se tu neukázal, protože cesta kolem řeky, jež vedla k domu, se kousek za tímto místem ztratila v hustém porostu lesa, který tu bohatě bujel skoro ke břehu.

Dům stál stranou okresních cest a vzdálen dálnicím, ukryt v hlubokých lesích. Cesty, které měly nějaký cíl, vzdálený cíl, se tomuto místu vyhýbaly.

Dům byl, přestože je svědkem tohoto příběhu, němý a mlčenlivý. Jen jeho obyvatelé si někdy na ten tajemný příběh vzpomenou. Příběh to byl zcela běžný, tak jak život dokáže příběhy psát, ale protože lidé z blízké vesničky, ke které dům patřil, nerozuměli jeho podstatě, říkali této vzpomínce - tajemný příběh domu u řeky.

Řeka se prodírala spessartskými lesy, zanechávajíc za sebou kouzelné kouty a ještě krásnější vesničky a městečka. Od Würzburgu teče řeka Main severním směrem, aby se před Neudorfem obrátila na jih a u Miltenbergu, který již leží v Odenwaldu, se obrátila zase k severozápadu. Celou cestu se prodírá lesnatými údolími, teprve před Aschaffenburgem se rozeběhne rovinou, která se táhne k jihozápadu až k městu Mannheimu.

Kdy byl dům postaven, se již zapomnělo. Teprve roku 1930 se jeho zbořenin ujal jistý obchodník z Miltenbergu, nějaký pan Bayer. V Miltenbergu se vypráví, že dům postavil Černý muž. Tato postava však v našem příběhu nehraje roli. Jisté je, že dům stál od počátku 19. století. Komu patřil a který úřad vydal povolení ke stavbě, se neví.

Teprve Alfréd Bayer dům pořádně opravil a přistavil ještě jedno křídlo. Bayer byl syn obchodnice z Aschaffenburgu.

Rosamunde Bayerová, jeho matka, byla rezolutní žena, panovačná a zlá i ziskuchtivá. Alfréd brzy pochopil, že velké peníze v obchodě se smíšeným zbožím nevydělá, a jako zcela mladý muž se brzy od matky odpoutal.

Náhoda tomu chtěla, že rodiče jeho nastávající ženy vlastnili na pokraji městečka Miltenbergu velké pozemky, které sahaly až k řece. Ještě před svatbou mu tchán, otec ženy, do které se Alfréd zamiloval, půjčil nějaké peníze, aby mladí mohli založit velkoobchod. Alfréd počal zásobovat právě takové obchůdky, jaký vlastnila Rosamunde Bayerová.

Rosamunde Bayerová přivedla svého jediného syna na svět roku 1905 a po čtrnácti letech nato ovdověla. Před tím však darovala život dvěma dcerám. Gerlindě, rozené 1909, a Alžbětě, rozené 1915.

Alfréd již jako batolátko běhal po obchodě, který později matka i po manželově smrti dále vedla. Dalo by se říci, že měl obchodního ducha od útlého mládí.

Roku 1930 měl Alfréd se svou ženou Barbarou již velké úspěchy v podnikání a mohl si dovolit koupit dům u řeky. Nebyl vzdálen pozemkům rodiny Zepterovy. Po břehu toku vedla cesta, kterou milenci a později manželé rádi chodili. Samozřejmě, když jim kšeft ponechal chvilku času. Tak vlastně dům objevili. Barbara se do domu zamilovala na první pohled. Alfréd ne. Nebylo to místo vhodné k podnikání, cesta, která sem vedla, byla spíše polní, neudržovaná, nepoužívaná.

Někde v lese se cesta ztratila a dál nevedla. Alfréd by raději koupil nějaký pozemek ve městě, aby nebyl na rodině Zepterových závislý. Ale věta, kterou tenkrát Barbara řekla, Alfréda zaujala a projela mu až do morku kostí:

„Jsem celý život soužena jakousi neznámou touhou, Alfréde, když jsem tě poznala, myslela jsem, že je vyplněna. Od té doby, co znám toto místo, mne opět sžírá a já vím, že sem patřím. Splň mi mé přání a kup ten dům.“

„Ty sem patříš? Ty máš ten pocit? Myslel jsem ale, že ty dobré peníze, co jsme vydělali, vložím nejprve do obchodu!“

„Obchod nám jde dobře, Alfréde, a já cítím, že potřebujeme mít zázemí, domov, který bude patřit jen nám a který si sami vybudujeme.“

„Jistě, na to jsem už také pomyslel, ale musí to být zrovna tohle zbořeniště?“

„Ano, máš pravdu, je to zbořeniště, i můj život je zbořeniště a nyní vím, že se musím pustit do oprav,“ řekla Barbara s úsměvem.

Ten její úsměv! Mnohému se Alfréd dokázal v životě postavit, ale ne jejímu úsměvu.

„Myslíš, že je to má vina, že je tvůj život zbořeniště?“ zeptal se nejistě.

„Ne, absolutně ne, ale já nevím, odkud pocházím, kdo jsou mí předci a tady,“ Barbara se rozhlédla se zalíbením a s neznámým vzrušením, „tady mi to připadá, jako bych byla doma.“

„Ty jsi se přeci narodila tvému otci a matce! Tam u přívozu jsi doma!“ zvolal Alfréd.

„Já ano, ale moje máti ne. Někdo ji, jako batole, odložil u našich dveří. Mí prarodiče ji vychovali. Měli již syna, kterého si Herta později vzala,“ vysvětlovala.

„Takže tvoje máti neví, odkud pochází, ne ty. Ona se tím trápí?“

„Ona ne, ale já,“ přiznala.

„Ona to ví, že tě sužuje, že nevíš, kdo vlastně je tvůj děda?“

„Nevím, ale myslím, že to tuší.“

Alfréd si povzdychl. Slíbil, že se zeptá na majitele a cenu domu. Pokud nějakého majitele dům má, určitě nebude chtít mnoho. Byla to nemovitost, která vyžadovala drahé investice.

Ale proč ho při Barbařině požadavku zamrazilo? Pozoroval již delší dobu, že žena přináší do obchodů nové nápady, které byly vždy úspěšné. Pokaždé, když se vraceli z procházky podél řeky a navštívili ten polorozbořený dům, dostala nový nápad. Trochu ho mrzelo, že to nebyl jeho nápad. Protože byl pokaždé jasný a důmyslný, pochopil Alfrédův obchodní duch okamžitě zisk, co za ním vězel. Nejprve to přičítal těm procházkám na čerstvém vzduchu. Pak si všiml jakéhosi transu, ve kterém se jeho žena nacházela, když došli až k domu. Pak hned přicházel nějaký nový nápad. Jako by to místo nějakou silou působilo na její duši.

Alfréd s Barbarou začali podnikat roku 1927 a dva roky poté se vzali. Rodiče Barbary měli převoznictví. Tenkrát ještě v Miltenbergu nebyl postaven most. Byla to dobrá živnost a mladí měli převoz zdarma.

To byla první dobrá myšlenka Barbary: dovezené zboží bylo levnější o poplatek, který museli obchodníčci platit, aby se dostali přes řeku. A nápadů měla žena stále více. Přispívala tím kšeftu.

Alfréd se tedy rozhodl, že dům koupí. Na pozemkovém úřadě zjistil, že nemovitost měla sice majitele, ale ten se dědictví vzdal. Žije někde ve Francii a je prý kněz. Dům patřil obci, která se majetku nemohla zbavit. Když Alfréd po dlouhém pátrání a vyptávání konečně narazil na úředníka, který věc zpracovával, dozvěděl se velice směšnou cenu. Navíc se na něj muž nevěřícně koukal, jako by Alfréd spadl z višně, protože o dům projevil zájem. Peníze měli manželé v hotovosti, a tak od notáře zamířili rovnou k řece a k domu u ní, který teď již patřil jim.

Barbara Bayerová byla toho dne velice šťastna. Procházela zbořeništěm a plánovala, co se kde přestaví, co se přistaví. Hned věděla, kde budou záhony květin, které keře si ponechají na poměrně velkém pozemku a které přijdou pryč. Při procházení místnostmi, majícími ještě všechny čtyři stěny, došla až do kuchyně, která se zdála nejzachovalejší.

Barbara pojednou položila svou pravou ruku k srdeční krajině a druhou pevně stiskla Alfrédovu paži. Jako by nemohla popadnout dech a mladý manžel pocítil úzkost.

„Alfréde, tady to cítím nejvíce,“ řekla celá rozčilená. Alfréd pozoroval její pohled, jež spočíval na obrovské staré peci. Ale nebyla to ona pec, co ji upoutalo, bylo to malé kamenné schodiště, které se za ní ztrácelo někam dolů. Zřejmě to byl vchod do sklepa.

Alfréd se rozhodl, že se tam půjde podívat. Ale již na prvním schodu, co vedl do tmavého vlhka, mu došlo, co ho udivuje.

Městečko Miltenberg bylo stavěné hrázděným stylem, jak tomu bylo v kraji zvykem, a domy u řeky neměly sklepy. Jarní povodně by je rok co rok vyplavily. Tento dům byl stavěn z červeného pískovce, jako domy a zámek v Aschaffenburgu, a měl sklep. Mladý muž neměl zdání o staré pověsti, o tom, kdo dům nechal postavit. Když schody skončily, zjistil, že stojí v obrovské klenuté místnosti, která byla osvětlována malými škvírami vysoko u stropu. Měl pocit, že stojí v chrámové lodi a s úctou žasl nad fantazií stavitele.

Pak vycítil přítomnost Barbary. Oslněna tou nádherou, počala se procházet po zachovalé podlaze z pískovcových kvádrů.

Alfréd měl dojem, že celá ta podzemní prostora je mnohem větší, než dům sám. Neušlo mu, že v zadní části skvělého sklepa je chodba, která musí asi někam vést. Nejprve se tam chtěl vydat, učinil již první kroky, ale Barbara jej zastavila slovy:

„Alfréde, stůj! Toto je můj dennodenní sen a já vím, co se v chodbě nachází. Chci ještě nějaký den počkat, abych našla sílu se tam vypravit… pojď, vyveď mě zase nahoru.“

Ačkoliv byl Alfréd velice překvapen slovy své ženy, nic nenamítal a pomáhal Barbaře do schodů. Hlavou mu šly myšlenky: jak se mohl stát majitelem takového klenotu a za tak málo peněz? Neznali jeho předchůdci hodnotu tohoto skvělého stavebního umu? Když konečně zase stáli v kuchyni a rozhlíželi se, najednou pochopil proč: těsně před schody byla kamenná suť staré půlmetrové zdi. Její horní část byla ještě u stropu jakousi neznámou silou přilepena. Hrozila, že každou chvíli spadne.

Když si to Alfréd uvědomil, rychle vzal Barbaru za ruku a poodstoupil.

Jeho předchůdci o podzemní nádheře neměli zdání, donedávna tu stála silná zeď. Zeď, co tohle místo schovávala a jistě mnoho let tajila. Pak mu došla slova, která Barbara řekla:

„Ty to místo znáš? Ten sklep, myslím?“

„Ano, často ho vídávám ve snech, ale neměla jsem zdání, že je to pod tímto domem!“

„A tam vzadu, v té chodbě? Co je tam?“

„Tam odpočívá má pramáti a nějaký muž. Jeho původ neznám. Cítím však, že přijde den, kdy se o tom tajemství všechno dovíme…“

„To je jen sen, Bab, tam jistě nikdo není,“ lekl se jejích slov. Když byli sami, oslovoval Barbaru Bab, a ona mu říkávala Ále.

„Možná, že máš pravdu, ale možná má pravdu můj sen…“

„Proč jsme tam tedy nešli?“

„Bojím se,“ řekla a rozhodla se, že půjdou domů.

Místo u řeky, kde dům stál, bylo opravdu krásné. Cesta, která v Miltenbergu vedla z městečka k přívozu Barbařiných rodičů, pokračovala dále kolem řeky. Řeka tu mizela za zákrutem a již tu nebylo žádné stavení, protože zalesněné stráně padaly docela příkře ke břehu. Vešla se sem právě jen ona cesta. Za druhým záhybem pojednou stráně odenwaldských lesů utvořily jakýsi dosti veliký palouk. Byl obchvácen sytou zelení a řekou. V jeho středu stál onen dům.

Pohled na řeku od domu byl zrovna tak úchvatný. Pozorovatel nabyl dojmu, že se nachází v zelené kotlině, hrající nespočetnými odstíny této barvy, na jejím severním okraji lemované pestrou stuhou, stále se měnící - řekou.

Zrcadlila slunce, zrovna tak jako měsíc a hvězdy, jásavé modré nebe i smutek podzimu či zimy. Svým klidným letním tokem přinášela zprávy z neznámých koutů svého poříčí, svým bouřlivým hukotem jarních povodní volala léto a nepřeberné odrazy podzimních, fantasticky barevných listů tě zbavovaly strachu ze zimy. Pak, pod příkrovem ledových peřejí, tě řeka zvala navštívit protější břeh. Tady padal Spessart, tajuplná hradba lesů, nejstrměji do vody červenou, pískovcovou skálou. Skála byla lidskou rukou opracována, tvořila jakési ochozy, ze kterých byl pěkný výhled do kraje. Dostal ses docela pohodlně do pěkné výšky, neboť dělníci, kteří kdysi dům stavěli, zanechali po sobě jakési schody, aby mohli dopravovat pískovcové kvádry, které ke stavbě potřebovali.

Barbara se pustila s vervou do práce. Její představy o tom, jak dům bude vypadat, řemeslníci z Miltenbergu nedokázali splnit. Proto povolala odborníky z Aschaffenburgu. Dům rostl na velikosti a kráse takřka před očima.

Alfréd se věnoval obchodu. Jezdil po továrnách a objednával zboží.

„Smlouvej a objednej vždy větší množství a vyžaduj nižší cenu,“ radila Barbara.

Manželé Bayerovi postavili ještě jednu stodolu na pozemku Zepterovy rodiny a dokázali tak hromadit velké zásoby výhodného zboží.

Byli široko daleko nejlevnější velkoobchod. Vlastnili čtvero nákladních vozů, osobní vůz, kterým jezdil Alfréd za kšefty, a malý otevřený automobil, kterým jezdila Barbara.

Rudolf Zepter, otec Barbary, rozený roku 1879, v životě neřídil motorový vůz. Znal jen svůj přívoz, který se dostával od břehu ke břehu jen silou proudu řeky. Neměl o benzínových motorech ponětí. Nevraživě pozoroval příjezdy náklaďáků se zbožím a pohoršen kroutil hlavou. Kouzlu a milému úsměvu své dcery však nedokázal odolat. Všechna její přání a změny ve svém klidném a tichém životě akceptoval. Alfréd si v tomto směru nemusel dělat starosti, Barbara vždy dokázala otočit otce kolem prstu. Rudolf Zepter Alfréda miloval jako svého syna.

Matka, Herta Zepterová, byla mnohem mladší než její manžel. Narodila se roku 1893.

Ta pro novoty doby pochopení měla. Dokonce se naučila řídit Barbařin malý vůz. Jezdila s ním jen po dvoře velkoobchodu, když už všichni zaměstnanci opustili podnik. K úhoně přišla jen Kvíča, nejlepší nosnice, kterou zvědavost pro počínání paní stála život.

Starému Zepterovi ženy původ výborné polévky, kterou dostal, když se vrátil od přívozu, neprozradily. Otec ani slepice nepočítal a tak Kvíču nepostrádal. Ani obrovskému ovčáckému psu, Rekovi, nechyběla, nebyl v onen okamžik doma a se slepicemi neuzavřel přátelství.

Rek byl věrný průvodce starého převozníka, pendloval od jednoho břehu ke druhému a pocestní kladli zvědavé otázky, když náhodou na přívoze neseděl.

Zepterovi byli starousedlíci a občané Miltenbergu je měli rádi. Přívoz byl k jejich životu důležitý.

Barbara byla od mládí holka krev a mléko, veselá a úslužná, a měla v městečku plno nápadníků. Když za ní počal docházet Alfréd, dokázala si jeho upřímná a milá povaha a - dalo by se říci - rozkošný zevnějšek, místní mládence podmanit. Místní, co si činili na hezké děvče nároky. Děvčata Barbaře záviděla pěkného a bohatého hocha z města.

Že do Miltenbergu přišel, aniž by měl alespoň jedno zavazadlo, se nevědělo. Očekávalo se všeobecně, že se mladí odstěhují.

Obyvatelé Miltenbergu byli poměrně malí a tmavovlasí lidé, docela nízkých postav a připomínali spíše Italy než Germány. Když si však připomeneme, jak rozsáhlá byla římská říše a jak zapadlé místečko Miltenberg, můžeme se dostat do fantastických úvah o jejich původu. Řeka tvořila kdysi hranici Římské říše.

Překvapení, když se mladí usadili v místě, bylo velké.

Herta Zepterová byla štíhlá a vysoká žena a její krása byla stejně záhadná jako původ její matky. Tenkrát, v době, kdy nebyly dnešní sdělovací prostředky, kolovaly od domu k domu, od vesnice k městečkům pověsti, které se vyprávěly v hostincích, u kupců a na zábavách. Někdy také na trzích. Jedna z těchto povídaček vyprávěla, že si Rudolf Zepter vzal svou sestru za ženu, druhá říkala, že děvčátko, které rodina vychovávala spolu s jediným synem, bylo nalezené u řeky.

Ať již to tenkrát bylo, jak bylo, Herta a ani její dcera Barbara nezapadaly do rysů tamějšího obyvatelstva. Zcela podobné to bylo i s jejich inteligencí.

Když manželé Bayerovi v roce 1930 koupili onen dům, celkem to nevzbudilo ve městě žádné pozdvižení, protože to nikdo ani nevěděl.

Měšťané se onoho domu báli a nikdo neměl tím směrem, onou oblíbenou cestou mladých manželů, co pohledávat.

O přestavbě se nemluvilo. Řemeslníci nebyli z Miltenbergu, stavební materiál po zdolání řeky hned mizel v kopcích, za zátokou, a tak dům rostl bez poznámek zvědavců.

Barbara se činila: velkoryse obnovila venkovní zdivo a nechala přistavět ještě jedno křídlo, novou střechu, zavedla vodu a v zadní části domu, v jednom hospodářském prostoru, zřídila kotelnu. Dům dostal ústřední topení. To bylo docela nezvyklé zařízení na venkově a na tu dobu.

Zahradníka si Barbara vzala z Aschaffenburgu, ze zámku, a nechala se inspirovat jeho nápady. Neodolala ale, zanést do zušlechtění parku své myšlenky. Ano, místo u řeky se stalo parkem.

Koncem roku oznámila Barbara Alfrédovi, že se do vánoc mohou přestěhovat. Dům byl již nějakou dobu hotov a ona se zabývala zařizováním.

Alfréd několikrát vyjádřil přání stavbu domu navštívit, ale manželka ho chtěla překvapit hotovou věcí.

Poslední dny před Štědrým večerem byl velkoobchod „Bayer“ v jednom kole. Obvyklý předvánoční shon.

Alfréd si všiml, že jeho šatník se vyprázdnil, nacházel jen ty svršky, které potřeboval, neměl na výběr. Barbara však znala jeho potřeby a tak mu stále prázdnější byt u Zepterových vlastně ani nevadil.

Ani matka Barbary ani otec neměli zdání, jak daleko se svou prací jejich dcera je. Teprve pozvání ke štědrovečerní hostině pro celou rodinu je probralo z nezájmu. Otec bručel, že tam vozem nepojede, ale Herta nasadila rozhodný pohled a tak si jen vzdychl. Pak, prvně ve svém životě, nastoupil do automobilu.

Teprve ve voze Hertě došlo, proč jejich hospodyně Berta, se svým manželem, letošního roku vyžadovala, že musí na Vánoce k rodině do Hanau. Šibalsky dceři pohrozila. A skutečně: Berta i starý sluha Erich stáli před domem a vítali je.

Krajina ležela pod tenkou pokrývkou sněhu, ale bylo mrazivo. Léto bylo toho roku krásné a horké, podzim štědrý na sluneční svit, teprve krátce před Vánoci se objevil sníh, ale jen tak, aby se neřeklo. Mráz ale byl vlezlý a tak byla společnost v přijíždějícím voze ráda, že je dům uvítal teplem a útulností.

Otec Rudolf rád přijal nabídnutý ovocný šnaps a Alfréd se s údivem rozhlédl.

Dům byl prostorný a pěkně zařízený. Hned za vchodem byla velká hala, obložená dřevem, ze které vedlo schodiště do prvního patra. Byly tu dveře do kuchyně, jídelny a do salonu.

Salon a jídelna se daly velkými, posuvnými dveřmi spojit, či oddělit. Kuchyní se dalo projít do nové části domu, kde byl byt pro sloužící, sklad, spižírna a kotelna.

V horní části byla koupelna, knihovna, pracovna a pět ložnic. Ta spousta pokojů se sem vešla, protože byl hořejšek důmyslně propojen s novým křídlem domu. Všechny místnosti byly - na tehdejší dobu - moderně a vkusně zařízeny.

Alfréd pocítil hrdost nad dílem, které Barbara vykonala.

Celým domem se linula vůně Vánoc: cukroví bylo napečené, husa s červeným zelím lákala k jídlu a tak rodina zasedla v jídelně k oválnému stolu a pustila se do hodování. Dveře do salonu byly tajuplně zatažené. Po jídle překvapil všechny zářící voňavý strom, který dosahoval až k vysokému stropu.

Barbara šťastna pozorovala překvapení rodiny. Byla okouzlující: její stříbrné šaty se leskly, neseny dvěmi ramínky, přiléhavé, zdůrazňovaly její štíhlou vysokou postavu. Pod boky přecházely v skládanou sukni, tak jak to bylo v době charlestonu moderní. Její krátce střižené zlaté vlasy byly svázány stuhou ze stejné látky jako šaty. Mimo snubní prsten neměla Barbara žádný šperk. Pravidelná štíhlá tvář nenesla žádný pudr, smyslné rty žádnou rtěnku. Jasně modré oči svítily v její zdravé tváři jako opály.

Alfréd byl štěstím bez sebe.

Pak nastal shon, každý měl pro každého nějaký dárek, který si vzájemně s přáním šťastných Vánoc předávali. Alfréd koupil Barbaře soupravu náušnic a zlatého náhrdelníku s modrým drahokamem. Celá se zarděla štěstím.

Pak již starý Zepter spěchal k přívozu. Lidé se začnou scházet na půlnoční a i ti z druhé strany řeky se chtěli dostat do Miltenbergu, do kostela.

Tak zase drkotal velký Alfrédův vůz cestou kolem řeky zpět k městu, tentokrát přibyli ještě oba sloužící.

Město bylo tou dobou již plné obyvatel, spěchajících na mše. Alfréd s rodinou měli namířeno do kostela svatého Laurentia.

Majestátní dóm z roku 1380 byl plný vánoční nálady. Město bylo hrdé na svou staletou tradici. Již od roku 1354 dosáhl kurfiřt z Mainzu práva na ražení mincí. V barokním domě na náměstí se narodil roku 1756 Mozart z Odenwaldu, Josef Martin Kraus, jehož kompozice právě zněly z kostela.

Občané se scházeli a přáli si navzájem šťastné Vánoce. Jako každý rok při vánoční bohoslužbě patřila první vzpomínka kněze svobodnému řádu Sasků, kteří zde utonuli při pokusu překročit řeku, roku 1814, za války proti Napoleonovi. Bylo jich 62. Na upomínku jejich statečné smrti tu stál jejich památník.

Bohatství města bylo vidět na každém kroku.

Řeka Main, která protéká krajem jako plodná tepna, poskytovala od pradávna obživu svými loďmi, rybolovem, ale největší zdroj výdělku po dlouhá léta byl pískovec. Tohoto přírodního stavebního materiálu zde byl nadbytek. Jeho těžba dávala obživu od roku 1870 až do 20. století. Okolní lesy poskytovaly vždy dosti dřeva na stavbu domů. Do dnešních dnů se na břehu řeky skladuje dřevo, aby se pak proudem Mainu plavilo a prodávalo po celém kraji.

Původně stálo město jen na levé straně řeky, v Odenwaldu. Na pravé straně byl již Spessart, obrovské souvislé lesnaté pásmo, zahalené do těch nejtajuplnějších pověstí. Dnes se již město Miltenberg rozložilo po obou březích, ve Spessartu i v Odenwaldu.

Ale i smutné záznamy nese kronika města. Od roku 1615 do roku 1629 se tu pořádal nesmyslný hon na čarodějnice. 453 osob bylo obviněno z čarodějství, muži i ženy stejným dílem. 69 lidí bylo popraveno. Příčinou tohoto nesmyslného štvaní byla závist a neúroda jak ve vinicích, tak na polích.

Alfréd po boku Barbary přistoupil k oltáři, aby přijali hostii. Pak, po neskutečně dlouhém loučení s občany, konečně mohli vyrazit do svého nového domova, do domu u řeky. Matka Herta a otec Erich zůstali ve městě. I sloužící.

Když minuli pozemky velkoobchodu a starý přívoz, dostali se s vozem na cestu, kterou kdysi rádi chodili. Ty procházky po dobu renovace domu zanedbávali. V mžiku tu byla pohoda jako dříve. Byli sami, jen řeka jim šuměla do vzájemného uklidňujícího ticha. Hukot motoru a hvizd ledového větru jim rušil myšlenky. Mraky se roztrhly a odkryly pásmo plné hvězd. Vypadalo jako nebeská řeka, netušil jsi, kde začíná a kde končí.

„Bab, jsem na tebe hrdý,“ řekl Alfréd. Mlčela, jen její stisk, kterým držela jeho paži, zesílil.

„Tam vzadu,“ řekla, když dojeli k domu, a ukázala někam do tmy, „budou stáje a tady hned z kraje garáže.“ Mlčel, protože měl pocit, že vše, co Barbara rozhodne, co zařídí, se mu líbí. Ano, líbilo se mu na ní vše, snad i myšlenky, které neznal. Nikdy nepocítil touhu znát její myšlenky. Věděl, že patří jen jemu. Jen jemu. Obdivoval její oddanost, kterou dokázala denně dávat najevo. Miloval ji nade vše a mrzelo ho, že jí to neuměl tak pěkně říci, jako ona. Doufal, že ona ví, jak ji miluje.

Koniec ukážky