Ukážka z elektronickej knihy

Přeložila:

LENKA TICHÁ

Bertrice Small: Zrazená

Vydání druhé

Copyright © 1998 by Bertrice Small

This translation published by arrangement with Ballantine Books,

an imprint of Random House, a division of Random House, LLC

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2014 jako svou 1904. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Betrayed vydaného nakladatelstvím

Ballantine Books, a division of Random House, LLC, New York

Český překlad © 2001, 2014 Lenka Tichá

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2014 Jon Paul

Přebal a vazba © 2014 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0043-6 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0044-3 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2014

Bertrice Small

Zrazená

Dvěma drahým přítelkyním a spoluautorkám:

Robertě Gellisové,

která si v každé situaci ví rady,

a Cynthii Wrightové, sestřičce,

kterou jsem si vždy přála.

ČÁST I

SKOTSKO A ANGLIE

Pozdní léto 1422 – jaro 1424

Kapitola 1

Nad pozdně letní krajinou se vznášel stříbřitě modrý opar. Ve svitu vycházejícího slunce se poklidně pásl chundelatý dobytek s dlouhými rohy. Příslušníci klanu, ukrytí ve stínu stromů, pozorovali osamělou postavu, která se opatrně pohybovala mezi zvířaty, několik jich oddělila od hlavního stáda a odháněla je pryč.

„To je mizera,“ poznamenal tiše, s nádechem obdivu v hlase, Jamie Gordon ke staršímu bratrovi, zemanu z Loch Brae.

Angus Gordon přimhouřil oči, což bylo jasným znamením toho, že dostává vztek. Pak prohlásil chladným, odměřeným hlasem: „Skončí i se svým pánem v pekle dřív, než slunce vystoupí vysoko na nebe. Pusť psy!“

Řemeny se uvolnily a divoce štěkající psi vyrazili kupředu. Vtrhli mezi dobytek a hnali se za vetřelcem, jenž znesvětil pastviny jejich pána. Byla to různorodá směsice. Hladkosrstí chrti, šedí jako obloha nad nimi, a tmavší hrubosrstí lovečtí psi, větší a mohutnější, kteří si s člověkem na útěku snadno poradí.

„Za ním, chlapci!“ křikl zeman na své muže. „Až toho zlodějského parchanta chytneme, pověsíme ho na nejbližší strom!“

Příslušníci klanu Loch Brae opustili úkryt stromů a rozběhli se po louce za prchajícím zlodějem dobytka, jenž zamířil k lesu na vzdálené straně pole. Bylo jim jasné, že jakmile se pronásledovaný ztratí mezi stromy, nemají šanci ho najít. Jejich kořist si to však uvědomovala stejně dobře, a to dodávalo rychlost jejímu zoufalému běhu. Uháněla, jako by měla křídla.

„Zatraceně!“ zaklel zeman vztekle, jakmile uprchlík se psy v patách zmizel mezi stromy. „Nejspíš nám utekl.“

„Psi ho ještě můžou chytit, Angusi,“ nadhodil jeho bratr s nadějí v hlase. „Já bych to nevzdával.“

Zeman v běhu zavrtěl hlavou. V lese nedaleko odtud teče potok. Jestli se tu zloděj vyzná, což je pravděpodobné, zamíří rovnou k němu a psi ztratí stopu. Přesto vedl své muže dál. Před nimi bylo stále slyšet zuřivé štěkání. Pak náhle ustalo a ozvalo se kňučení.

„Ztratili ho,“ odfrkl zeman podrážděně. „Dostal se k vodě.“

Doběhli k psům pobíhajícím po břehu. Jamie Gordon přeskočil koryto a hledal místo, kde zloděj vystoupil na břeh, ale bez výsledku. Potřásl hlavou a vrátil se k bratrovi.

Zeman pomalu, se sklopenýma očima, prozkoumával břeh. V měkké hlíně přece musely zůstat nějaké otisky. Konečně se znechuceně ušklíbl. „Náš zloděj nejspíš ovládá umění zmizet před pronásledovateli,“ prohodil zamyšleně. Pokynul svým mužům. „Prohlédněte oba břehy. Třeba po sobě ten lump nechal nějakou stopu. Přece se nerozplynul.“

Gordonovi muži se rozdělili a opatrně postupovali podél rychle tekoucí vody, ale neobjevili ani šlépěj.

„Kam mohl jít?“ přemítal Jamie.

Angus pokrčil rameny. „Hlavně že jsme zachránili zvířata. Musím se spokojit s tím, že jsme zabránili jejich ztrátě, přestože bych nejradši viděl toho zlodějíčka viset. Vrátíme se domů.“ Zavolal své muže, obrátil se a zamířil z lesa. Ostatní ho následovali. Když však dorazili zpátky k pastvině, začal Angus vztekle nadávat.

„K čertu!“ vykřikl zlostně.

„Co se děje?“ obrátil se k němu bratr.

„Koukni, Jamie! Zmizelo osm kusů! Proklatě! Ten lotr se někudy vrátil! Už se nedivím, že jsme nenašli žádnou stopu. Schoval se nejspíš na stromě. Ta velká větev nad potokem! No jasně! Běžel kousek korytem, setřásl psy a pak se vyšvihl na strom. Proto jsme nic neobjevili. Byl jsem pořádný hlupák a on si z nás pěkně vystřelil!“ Obrátil se k hlavnímu honákovi. „Kolik to dělá za posledních dvanáct měsíců, Donale?“

„Přesně tucet, pane,“ odpověděl honák. „Loni na podzim čtyři a dneska osm. Troufá si, ten náš zlodějíček.“

„Jo,“ přitakal zeman ponuře. „Na můj vkus je opovážlivý a vychytralý až moc. Ale možná ne dost. Půda je ještě provlhlá od včerejšího deště. Ne tak měkká, aby našeho čilého lupiče prozradila, ale určitě dost vlhká, aby v ní zůstaly stopy těžkopádného dobytka. Vyrazíme za nimi. Necháme mu pořádný náskok, aby uvěřil, že jsme mu naletěli, a pak ho budeme sledovat až do jeho doupěte. Nechci, aby se mi mezi stromy krávy splašily a zranily se.“

Zeman, jeho bratr i ostatní se na chvíli posadili. Zapálili si dýmky, vytáhli ovesné placky, otevřeli opletené hliněné džbánky s jablečným moštem a tiše si povídali. Konečně Angus vstal a protáhl se.

„Je čas,“ prohlásil a všichni se poslušně postavili, vyklepali dýmky a uschovali prázdné džbánky. „Tak, mládenci, jdeme na to!“ zavelel. „Stříbrňák tomu, kdo první najde stopu!“ Muži se rozběhli po okolí a zanedlouho zahlédli prohlubně po kopytech. Ty je zavedly zpátky k lesu, ke známému potoku, a poté odbočily nahoru do kopce. Začalo slabě poprchávat. Otisky kravských paznehtů jasně mířily k sotva znatelné pěšině, žádná jiná cesta tu nevedla. Les byl hustě zarostlý bujnou letní vegetací.

„Donale,“ obrátil se zeman k předákovi, „nevíš, kam to vede?“

„Tím směrem leží pozemky Hayů z Benu, pane,“ odpověděl Donal, „ale ten starý lotr Dugald Hay i jeho žena, dej jí pánbůh věčnou slávu, jsou už dávno po smrti. Slyšel jsem, že prý měli děti, ale nevím o nikom, kdo by je kdy viděl. Nejsem si jistý, jestli je z téhle rodiny ještě někdo naživu.“

„Rozhodně tu někdo žije a krade mi krávy,“ zabručel zeman nevrle. „Ale až ho dostaneme, pověsíme ho pro výstrahu všem, které by napadlo krást Gordonův dobytek.“

Pěšina ústila na paseku při hřebeni hory. Ke skále se choulil kamenný dům s věžičkou. Za ním se krčila stodola ze stejného materiálu. A na malé louce se pokojně páslo osm kusů dobytka. Zeman z Loch Brae se potěšeně usmál. Objevil svůj majetek a nepochyboval o tom, že to jeho majetek je. Teď zbývalo jen najít zloděje a ztrestat ho. V čele svých mužů směle kráčel k masivním dubovým dveřím a zabušil na ně zaťatou pěstí. Otevřely se téměř okamžitě.

„Pane?“ Objevila se před ním drobná stará žena s pronikavýma hnědýma očima. Měla na sobě čisté, obnošené šaty. Navzdory malé postavě mu poměrně úspěšně bránila ve vstupu.

„Jsem zeman z Loch Brae,“ prohlásil Angus Gordon povýšeně. „Chci vidět tvého pána.“

„No, to byste se musel vypravit rovnou do pekla. A i kdybyste se tam dostal, podle toho, jak vypadáte, by vás ďábel už nejspíš nepustil zpátky,“ pravila stařena ostře. „Dugald Hay zemřel před pěti lety. Co tu pohledáváte, pane?“

„Kdo jsi?“ uhodil na ni zeman. Nehodlal se nechat touhle ženou zastrašit, navíc ještě před svými muži, i když by se vsadil, že už jich zastrašila dost.

„Jsem Flora Hayová, hospodyně. Ať už tady chcete cokoli, nemáme to.“

„Jak víš, co chci?“ otázal se zeman a úsměv nadzvedl koutky jeho úst. Zajímalo ho, koho nebo co tahle stará saň chrání, když mu tak vyzývavě brání vejít dovnitř.

„Nevím, co chcete,“ ohradila se Flora, „ale rozhodně to tu není, pane. Jak vidíte, máme málo věcí, které by měly nějakou cenu.“ Uklonila se a pokusila se mu přibouchnout dveře před nosem.

Angus Gordon hbitě strčil obutou nohu do dveří. „Na vaší louce se pase pěkné stádo,“ začal.

Flora přikývla: „Jo.“

„Kdepak jste sehnali tak vynikající dobytek?“ pokračoval.

„Sehnali? Nesehnali jsme ho, pane, vyrostl nám z telat. Je to všechno, co máme, a brzy se stane věnem dvou mých paní,“ ujistila ho Flora. Dívala se mu přitom zpříma do očí, bez jediného mrknutí.

„Ty dvě ženské tu zůstaly po Dugaldu Hayovi?“

„Jo.“

„A kolik dcer ten mizera zplodil?“ vyptával se zeman.

„Floro! Floro! To se nestydíš? Přece nenecháš zemana z Loch Brae stát přede dveřmi! Pozvi ho dál na pohár jablečného moštu.“ Za hospodyní se vynořila mladá žena. Byla na dívku dost vysoká a až moc štíhlá. Na sobě měla jednoduché tmavé vlněné šaty a přes ramena přehozený pléd v červenozelené kombinaci klanu Hayů, na prsou sepnutý velmi pěknou stříbrnou broží. „Jsem Fiona Hayová, pane, nejstarší dcera Dugalda Haye a jeho ženy Muire,“ pronesla tiše.

Nemohl od ní odtrhnout oči. Byla okouzlující. Její vlasy měly barvu havraních křídel s matným nádechem modrého lesku. Měla velmi světlou pleť, půvabný obličej s dokonalými rysy, drobné bílé zuby, úzký rovný nosík, svěží rty a smaragdově zelené oči lemované hustými tmavými řasami. Dívala se zpříma na něj.

„A-Angus Gordon, slečno,“ vypravil ze sebe konečně zeman, když se trochu vzpamatoval.

„Co vás přivádí, pane?“ zeptala se chladně a pokynula mu dovnitř.

„Chci zpátky svůj dobytek,“ odpověděl stroze.

Pohlédla na něj s nevinným výrazem. „Nemám váš dobytek, pane. Proč myslíte, že bych ho měla mít?“ Vedla ho po schodech do síně. „Floro, mošt pro pána.“

„Na vaší louce se pase osm kusů dobytka,“ pronesl Angus klidně, zatímco ho muži následovali do místnosti. „Dnes ráno mi jich právě tolik někdo ukradl. Stopy nás dovedly až sem a tady se přesně tolik dobytčat pase. Není to zvláštní shoda okolností?“

„Dobytek na pastvině patří mně, pane,“ ubezpečila ho Fiona klidně. „Je to věno mých sester. Jsou dvojčata. Je mi líto, že jste přišel o svá zvířata, ale ta na mé pastvině nejsou vaše.“

Jak může někdo vypadat tak kouzelně a nevinně a přitom být takhle troufalý, napadlo zemana. Bylo mu jasné, že mu dobytek na louce za stavením patří. Ona to věděla také, a přesto se mu dívala zpříma do očí a bez uzardění lhala. Byla evidentně dcerou svého otce, o tom nepochyboval.

„Můj bratr si právě prohlíží označení, podle kterého můžeme rozpoznat všechny naše krávy,“ řekl příkře.

„Ta zvířata jsou moje,“ odvětila Fiona Hayová sladce. „Každý kus z našeho stáda značíme zářezem na levém uchu.“

Užasle na ni civěl. Byla tím nejdrzejším děvčetem, které kdy v životě potkal. „To je velmi podivná náhoda,“ procedil skrz sevřené zuby. „My je značíme úplně stejným způsobem.“

„Pak tu jednoduše stojí moje tvrzení proti vašemu, pane Gordone,“ usmála se podmanivě.

„Víte zatraceně dobře, že ten dobytek patří mně, a hodlám si ho odvést!“ odsekl vztekle.

„Je můj,“ odpověděla Fiona důrazněji, ale pak se její tón zmírnil. „Moje mladší sestry Elsbeth a Margery se budou zítra vdávat. Každá přinese svému ženichovi věnem čtyři krávy. Zničil byste jedinou šanci těchto nebohých dívek, aby se slušně provdaly?“

Zeman prudce zatoužil po jablečném moštu, který stále ještě nedostal. Jeho muži se tlačili kolem a dychtivě poslouchali výměnu názorů mezi svým pánem a překrásnou dívkou. Bylo vidět, že sympatizují spíš s ní, ne snad, že by ke svému vůdci nechtěli být loajální, ale protože Fiona Hayová byla hezká, osiřelá a očividně měla spoustu práce, aby se postarala o rodinu. Nebo to tak aspoň vypadalo. Tiše zaklel.

„Váš mošt, pane.“ Služebná mu strčila do ruky zašlý stříbrný pohár a vrhla po něm podmračený pohled.

„Jamie, jak to vypadá s dobytkem?“ obrátil se Angus k bratrovi, který právě vstoupil.

James Gordon pokýval hlavou. „Všechny kusy mají zářezy v levém uchu,“ uchichtl se. „Mohly by být naše, Angusi.“

„Mohly?“ rozkřikl se zeman na mladšího bratra.

„No, Angusi,“ zrozpačitěl Jamie pod jeho zlostným výbuchem, „jestli slečna Hayová značí dobytek na levém uchu stejně jako my, kdo může s jistotou tvrdit, že jsou ta zvířata jeho? Pokud by ovšem neuměla mluvit.“

Muži kolem se pochechtávali a zchladil je až zavilý pohled jejich pána.

„Angusi,“ ztlumil James Gordon hlas, aby ho slyšel pouze bratr. „Nebuď tak bezcitný. Jestli jsou ta zvířata naše, vyfoukla nám je tahle dívka mazaně přímo před nosem. Máš víc dobytka, než můžeš spočítat. Bez věna se její sestry nevdají. Nemůžeš ta zvířata odvést zpátky. Nehledě na možnost, že jsou skutečně její, a pak by ses dopustil křivdy na Hayově rodu.“

„Ty krávy jsou moje,“ sykl Angus k Jamesovi. „Proboha, Jamie, rozhlédni se, jak to tu vypadá. Ten rozpadávající se dům a to děvče – jako lunt. Stejně ta stará služka. Hádám, že ani ve stáji není co ukrást. Nemám pravdu?“

„Je tam stará herka a poník, oba vychrtlí jako jejich paní.“

„Proč si tedy myslíš, že by mohli mít osm vypasených krav?“ poznamenal zeman logicky. „Ten dobytek je můj. Když jí dovolím, aby si ho nechala, a nepotrestám ji, nebo od ní nebudu chtít přiměřenou náhradu, každý zlodějíček v kraji může přijít a okrást mě. I kdybych jí odpustil proto, že je to ženská, stejně by mi nemohla ztrátu nijak nahradit. Nemám tedy jinou možnost než si svůj dobytek vzít zpátky.“

„Dej jí aspoň šanci ho koupit,“ snažil se ho obměkčit soucitný James.

„Ty jsi prostě dobrák, Jamie,“ ušklíbl se starší bratr. Pak se obrátil zpátky k Fioně. „Ten dobytek je můj, slečno Hayová. Oba to víme a už se s vámi nehodlám déle dohadovat. Pokud byste si ho náhodou chtěla koupit, rád vám ho prodám.“ Podíval se na ni zpříma a ona mu pohled oplatila.

Je vysoký, s ostře řezanými rysy, uvědomila si. Má stejně jako já černé vlasy i zelené oči, ale ty oči jsou temnější, ne tak smaragdové, jako ty moje. Přece ten dobytek nemůže odvést! přemítala zoufale. Nesmí! Vždyť zítra ráno přijdou Walter Innes a Colin Forbes, aby se oženili se sestrami. Proč jen jsem s tou krádeží tak dlouho otálela? Mohla jsem během několika posledních měsíců odehnat vždycky po dvou kusech. Jenže bych je neměla čím krmit a ztratily by mezitím na váze. Nemůžu přece švagrům nabídnout vyhublé krávy!

Pokoušela se je ukrást už minulý týden, ale pes u stáda štěkal tak, že by vzbudil mrtvého. Možná tím přitáhl zemanovu pozornost, a ten si začal stáda víc všímat. Co má teď, proboha, dělat?

„Takže, slečno Hayová, koupíte si můj dobytek, nebo ho mám odehnat zpátky na svou louku?“ přerušil Angus Gordon její úvahy.

V tu chvíli proletěl Fioně hlavou smělý, ale možná jediný možný nápad. Doufala, že ho Angus nepřijme, protože se bude cítit zahanbený, a nechá ji na pokoji. „Mám jedinou cennost, kterou vám můžu nabídnout výměnou za dobytek, pokud by byl váš, pane,“ prohlásila, protože i teď odmítala přiznat, že celou dobu lže. „Je to to nejvzácnější, co mám. Souhlasíte?“

„Ber!“ zasyčel James staršímu bratrovi do ucha. „Cti bude učiněno zadost a nikdo tě nemůže považovat za slabocha, Angusi.“

„Nejdřív musím zjistit, o co jde, Jamie,“ odvětil zeman. Znovu pohlédl na Fionu. „Jakou cennost myslíte, slečno Hayová? Tucet krav nepřijde levně.“

„Osm, pane,“ opravila ho tiše.

„Dvanáct, včetně těch, co jste mi ukradla na podzim,“ dodal stejně tiše a jejich pohledy se střetly.

„Dohromady dvacet. Potřebuji dalších osm pro své nejmladší sestry. Je jim teprve sedm a deset. Ale nechci je dřív, než budou Jean a Morag dost velké na vdávání. Nemáme dostatek krmení.“

Je to nejkurážnější děvče, jaké jsem kdy potkal, pomyslel si Angus. Proti své vůli se musel pobaveně usmát. Klidně mu sebrala dobytek, a když ji odhalil, ještě smlouvá o další. Nebyl tak nemilosrdný, jak myslel Jamie, ale kdyby jí odpustil, mohl by ho kdokoli beztrestně okrádat. Snažil se tvářit přísně, ale moc se mu to nedařilo. Bratr má pravdu. Ta dívka je vážně velmi chytrá. Ale ani on není žádný hlupák. „Dvacet kusů dobytka má velkou cenu. To, co mi chcete nabídnout, musí mít stejnou, nebo větší hodnotu. Co to tedy je?“

„Moje čest,“ pronesla Fiona tiše, aniž z něho spustila oči. Stála před ním hrdě vzpřímená.

„Bože můj!“

Zeman překvapeně vytřeštil temně zelené oči. Byla to nejtroufalejší nabídka, jakou kdy dostal. Pak pochopil. To děvče očividně očekává, že ji nepřijme. Nepochybně předpokládá, že ho tak šokovala, že odejde a dobytek jí nechá. Jízlivě se usmál. „Přijímám vaši nabídku, slečno Hayová. Vaše čest výměnou za dvacet kusů dobytka. Připadá mi to jako slušný obchod, i když si myslím, že jste ode mě mohla dostat víc.“

Souhlasí! Fiona zbledla leknutím. Co to může být za člověka, když přijal takový návrh! A ona byla pořádný hlupák, že mu něco takového vůbec nabídla. Zeman z Loch Brae si plivl do dlaně a natáhl k ní ruku. Podlomila se jí kolena. Hayové z Benu byli sice chudí, ale čestní. Alespoň její matka to vždycky říkala a Fiona teď neměla na vybranou. Nemůže pošpinit dobré jméno své rodiny. Stejně jako on si plivla do dlaně, podala mu ruku a stiskla ji. „Ujednáno, pane,“ pravila a ani jednou neuhnula pohledem, přestože se jí žaludek svíral nervozitou.

„To ne, Fi! To nemůžeš udělat!“ vykřikly současně dva mladé hlasy.

Zpoza Gordonových mužů se k sestře protlačily dvě dívky. Podobaly se sobě jako vejce vejci, měly kaštanově hnědé vlasy a jantarové oči. Bylo vidět, že mají strach.

„Dohoda je uzavřená, sestřičky,“ pravila Fiona.

„Ale jestli mu dáš svoje panenství, kdo si tě jednou vezme?“ ptala se Elsbeth se slzami v očích.

„Když to neudělám, kdo si vezme tebe, Elsbeth? Nebo Margery?“ zeptala se Fiona. „Kdyby Forbesovi a Innesovi nedostali vaše věno, obávám se, že by ze svatby sešlo. Navíc, až Jeannie a Morag vyrostou, budu už na vdávání moc stará.“ Poplácala sestry po ramenou a utěšovala je, jak nejlíp dovedla.

„A co když budeš mít dítě?“ starala se Margery.

„Gordonovi se o své lidi starají,“ ujistil ji zeman. „Kdyby se mnou vaše sestra čekala dítě, neopustil bych je.“

Obě dívky se daly do pláče.

„Floro,“ obrátila se Fiona k hospodyni, „odveď sestry do pokoje a počkej tam s nimi, dokud tě nezavolám.“

Starší žena vyprovodila obě dívky z místnosti a střídavě je kárala i konejšila. „Buďte zticha, vy dvě. A pěkně nahoru! Nedělejte to sestře ještě těžší. Je tak statečná a myslí jen na vaše dobro!“

„Tame, kde jsi?“ zavolala Fiona na Flořina manžela.

„Tady, paní.“ Mezi muži se k ní protáhl starý muž.

„Máme dost moštu, abychom uhasili žízeň všech našich hostů?“

„Ano,“ zabručel.

„Běžte s ním dolů, hoši,“ nakázal jim zeman. „Osvěžte se a my tu zatím se slečnou Hayovou dojednáme naši smlouvu. Ty běž taky, Jamie.“ Nepotřeboval tu mladšího bratra, aby mu sahal do svědomí.

Když se síň vyprázdnila, vyzvala Fiona zemana, aby usedl ke krbu. „Nemůžu vám nabídnout víno,“ pravila upřímně. „Mám sice ve sklepě dva soudky, ale Forbesovi i Innesovi jsou pořádní pijáci.“

Přikývl a zvedl pohár. „Mošt docela postačí. Ty svatby se budou konat zítra?“ Posadil se. Oheň hořel slabě a poskytoval jen málo tepla.

„Ano, Colin Forbes si bude brát Margery a Walter Innes Elsbeth. Dorazí sem časně ráno i s muži ze svých klanů a s dudáky. Obřad vykoná kněz z glenkirkského opatství, protože nemáme vlastního. Otec je neměl rád, i když matka vždycky trvala na tom, aby nějaký kněz přišel alespoň na křtiny nebo pohřby. Při porodu Morag matka zemřela, ale ani tehdy pro žádného neposlal. Proto není Morag pokřtěná a maminku nepohřbili do vysvěcené země. Po otcově smrti jsem k němu také nezavolala kněze, i když mě o to žádal,“ prohlásila se zadostiučiněním. „Zítra duchovního poprosím, aby maličkou Morag pokřtil. Není správné, aby zůstala jako pohan.“

„Po svatbě vašich sester se mnou odjedete na hrad Brae,“ prohlásil zeman. „I vaše sestřičky a služebnictvo. Nemůžou tu zůstat, Fiono. Divím se, že ta věž dosud stojí. Se mnou budete v bezpečí.“ O čem to, proboha, mluvím? zarazil se Angus. Ale je přece jasné, že tu nemohou zůstat sami dva osamělí stárnoucí sloužící a starat se o dvě malé holčičky, navíc v obydlí, které jim co nevidět spadne na hlavu.

„Tady je můj domov, pane,“ pronesla Fiona hrdě. „Možná není tak pěkný jako váš, ale já ho neopustím. Nemáte právo mě o to žádat. Nabídla jsem vám jen svou neposkvrněnost. Přestože o téhle záležitosti moc nevím, jsem přesvědčená, že si ji můžete vzít jen jednou.“

Angus se zasmál. Byla opovážlivá, ale přesto měl dojem, že se bojí, i když se to snažila zastírat. „Nemyslete si, že vám hodlám prominout váš přestupek. To neudělám. Ale čest, třeba i královská, mě málokdy stojí dvacet kusů dobytka. Vrátíte se se mnou na Loch Brae a budete tam žít jako moje milenka až do doby, než uznám, že jste mi dluh splatila,“ upřesnil. „Jsem čestný muž, Fiono. Vaše sestry i sloužící půjdou s námi a budeme s nimi dobře zacházet. Postarám se o ně jako o vlastní rodinu. Dostanete pořádně najíst, protože děvčátka jsou stejně vyhublá jako vy i obě nevěsty a dobré jídlo vám nemůže uškodit.“

„Nepotřebujeme vaše milodary!“ bránila se Fiona.

„Milodary? Ale kdepak, to nejsou milodary. Vrátíte mi všechno do posledního haléře, to slibuji.“ Vzal ji za ruku a vlídně se usmál do jejích vyplašených očí. Sevřel jí prsty v dlani. „Kolik je vám let, Fiono?“

„Patnáct,“ odpověděla. Ruka se jí třásla.

„Kdy zemřela vaše matka? Matně si na ni vzpomínám. Měla se stát druhou manželkou mého otce. Obě dvojčata jako by jí z oka vypadla, snad až na ty hnědé oči.“

„Umřela, když se Morag narodila. Bylo mi teprve osm, ale stala jsem se paní domu. Otec zemřel, když mi bylo deset.“

Užasle si ji prohlížel. Kromě dvou starých sloužících tu byla na všechno sama a vychovávala mladší sourozence od svých deseti let. „Jak se vám podařilo najít pro sestry vhodné ženichy?“

„Loni v létě jsme vyrazili na lov,“ vysvětlovala. „Anne tam potkala Duncana Keitha a na podzim se vzali. Pak se Margery a Elsbeth seznámily s Colinem a Walterem, ale byly ještě moc malé na to, aby se mohly vdávat. Až dodnes. Myslím, že třináct je už vhodný čas ke svatbě. Anne zítra nepřijede, brzy čeká rodinu, a to ještě není vdaná ani rok. Duncan je moc rád, že má tak plodnou ženu.“

Usmál se na ni. „Je jako vaše matka.“

„Ano, ale ta porodila živé jenom dcery. Tři chlapci se narodili mrtví, nebo zemřeli brzy po porodu. Moje babička našeho otce proklela, víte,“ prozradila mu Fiona vážně. „Proto vám teď patří i údolí, které bývalo mého dědečka Haye. Znal jste ho?“

„Ano. Vy ne?“

„Když náš otec násilím odvedl naši matku z jejich domu, zakázal nám za ním do údolí chodit,“ vysvětlovala Fiona. „Říkal, že je dědeček tvrdohlavý stařec, který bez jakéhokoli důvodu rozdává svoje pozemky a nikdy nepřipustí, že dělá chybu. Celý život mu to zazlíval, a než vydechl naposledy, proklel ho.“

„Ani Ewan Hay nikdy neodpustil vašemu otci, že mu unesl dceru. Byl to však spravedlivý muž, hrdý a čestný. Měl by vás rád, děvče, i když si myslím, že by neschvaloval vaše opovážlivé způsoby.“

„Schválil by váš nestoudný obchod se mnou, pane?“ zeptala se Fiona prohnaně. „Možná jsem opovážlivá, ale udělala jsem pouze to, co jsem udělat musela kvůli budoucnosti svých sester. Mají jenom mě, abych se o ně starala a chránila je.“

„Neponižujte mě, Fiono, svojí dobrotou,“ ušklíbl se zeman. „Sama musíte uznat, že jsem váš přečin nemohl jen tak přejít. Kdybych to udělal, každý v okolí by si myslel, že si nechám všechno líbit. Musím napomáhat tomu, aby tato země žila v klidu a míru, než se do Skotska vrátí král. Kdyby si o mně kdekdo myslel, že jsem zbabělec, nemohlo by se mi to podařit.“

„Král žije?“ zeptala se překvapeně. „Myslela jsem, že naším panovníkem byl vévoda z Albany.“

„Ten ho jen zastupoval, protože krále Jakuba drželi Angličané v zajetí už předtím, než jste se narodila,“ vysvětloval zeman. „Když před dvěma lety vévoda zemřel, nastoupil po něm jeho syn Murdoch, ale to je neschopný slaboch. V současné době se vedou jednání o tom, aby se král konečně vrátil domů. V Anglii jsem s ním nějaký čas strávil. Jsme vzdálení příbuzní.“

Fioně se podařilo vyprostit ruku ze zemanova laskavého, ale pevného sevření. Cítila teplo jeho dlaně a přistihla se, že se jí obtížně přemýšlí. „Proč je král v Anglii a ne tady ve Skotsku?“ zvítězila nakonec zvědavost nad nervozitou.

„Protože ho Angličané vězní už od doby, co byl malý chlapec. Jeho otec, starý král Robert, nebyl silný král. Když dosedl na trůn, bylo mu přes padesát. Nebyl ani mohutné postavy, ani se nechoval vznešeně, a často míval chmurnou náladu. Vůbec se nehodil k tomu, aby vládl, ale byl to náležitý princ, a tak se myslelo, že bude přece jen lepší přistoupit ke korunovaci. Vzápětí se jeho bratr, hrabě z Fife, stal guvernérem. V zemi se rozmohlo úplatkářství a porušování zákona bylo na denním pořádku. Král, sice dobrý, ale slabý muž, se konečně pokusil za velkého naléhání královny vzít moc do svých rukou. Několik let se snažil vládnout, ale nebylo to nic jednoduchého, protože mocní šlechtici si zvykli poslouchat jenom sami sebe.

Královna se dva roky před smrtí pokusila zasáhnout do vývoje událostí. Dobře si uvědomovala nebezpečí ze švagrovy strany. Chtěla si být jistá, že její nejstarší syn bude uznán za právoplatného dědice Skotska, a proto nechala prince Davida prohlásit za vévodu z Rothesay. Králův bratr však protestoval tak silně, že král považoval za nutné povýšit ho na vévodu z Albany. Potom královna zemřela a David Stuart zahynul za záhadných okolností ve společnosti svého strýce.

Král Robert se bál o svého jediného žijícího syna, prince Jakuba, a rozhodl se ho poslat do Francie, kde, jak se domníval, bude v bezpečí. Naneštěstí obchodní loď, na níž se princ plavil, přepadli Angličané. Malého prince zajali a poslali ke králi Jindřichovi. Zpráva o neštěstí krále Roberta zabila. Jeho bratr, vévoda z Albany, který nastoupil na skotský trůn, se nijak nesnažil získat chlapce nazpátek, a to byla snad ta nejlepší věc, která se mohla stát. Určitě by ho býval nechal zabít. Angličané se však o něho starali dobře.“

„Takže teď se král vrátí do Skotska?“

„Ano. A země tím velmi získá, děvče. Král Jakub je silný muž. Bude pevně držet otěže svého království.“

„Klany ho nebudou poslouchat,“ prohlásila Fiona rozvážně. „Staří vůdci nemají rádi, když jim někdo říká, co mají dělat. Otec vždycky tvrdil, že lidé z jihu nikdy nepochopí nás horaly. A ti z Vysočiny, povídal, jsou ještě nezávislejší. Obávám se, že ve skutečnosti nemůže Skotsku vládnout žádný král, pane.“

„Král Jakub udělá, co bude v jeho silách,“ podotkl Angus Gordon a neubránil se úsměvu nad jejím dosti trefným posouzením politického ovzduší země. Zdálo se, že s každým přibývajícím rokem se propast mezi lidmi z jihu a severu prohlubovala čím dál víc.

Vstoupil starý Tam se džbánem jablečného moštu. Dolil zemanovi a další pohár naplnil pro svou paní. Pak se opět vytratil.

„Takže vy znáte krále,“ přemítala nahlas.

„Angličanům nevadí návštěvy, které za mladým panovníkem chodí, protože jsou všichni svým způsobem rukojmí a zaručují dobré chování Skotska. Udržujeme styky s naším lenním pánem a chceme se ujistit, že nezapomněl na svou vlast, i když ho Angličané zajali, když byl ještě docela malý.“ Zeman náhle změnil téma. „Kde budu dneska spát?“

„Určitě si nemyslíte…,“ strnula Fiona a tváře jí zbledly. „Dnes večer ne!“

Pátravě si ji prohlížel a pak ztišil hlas: „Jste mazaná dívka, Fiono. Jestli zjistím, že nejste panna, zabiji vás, to přísahám. Opravdu jste ještě nikdy nebyla s žádným mužem?“

„Jsem panna a žádná podvodnice, pane, vážně. Ale náš dům je hrozně malý. Já i sestry spíme nahoře nad síní a Flora s Tamem v podkroví. Můžete si lehnout tady u krbu. Nic lepšího nemáme, jen stáj. Tam by mohli zůstat vaši muži.“

„Až vás odnesu na své lože, bude se vám to líbit, slibuji,“ prohlásil vážným hlasem. Nemusíte se bát.“ Naklonil se blíž, uchopil ji za bradu a upřeně si ji prohlížel zelenýma očima. „Jste krásná, ale vůbec se nepodobáte své matce.“

„Prý jsem po otci,“ odvětila Fiona. „Není to nic divného. Jak říkala maminka, byla jsem počata v den její svatby. Víte, ona otce nemilovala a on ji také ne. Chtěl jenom její pozemky v údolí, ale nakonec je stejně nedostal. Mě prý měl rád, aspoň to tak říkal, protože jsem byla prvorozená, ale pak, když se narodily sestry a bratři zemřeli, začal být nesnesitelně krutý. Tu noc, co přišla na svět Morag, se na ni jen podíval a řádil vzteky. Matka umírala, ale ještě sebrala sílu, aby se usmála. Říkávala mi, že ji kvůli tomu údolí unesl od jediného muže, kterého kdy milovala, ale nakonec stejně vyhrála a on to věděl. Jsem si jistá, že maminka umřela šťastná, pane.“

„Můj otec ji nikdy nepřestal milovat,“ poznamenal Angus a uvolnil její bradu ze svého sevření.

„Mohla jsem být vaše sestra,“ pronesla tiše.

„Ale nejste, Fiono. Jste troufalý zlodějíček, který se brzy stane mojí milenkou, i když vůbec nechápu, proč jsem vaši nabídku přijal. Přinese mi jenom potíže. Ale myslím,“ zašklebil se, „že se s vámi nebudu nudit.“

„Ne, pane. To nebudete.“

Nebylo mu jasné, jestli má její slova chápat jako hrozbu, nebo jako slib, a překvapilo ho to. Vstal a protáhl se. „Půjdu se podívat za svými muži, Fiono. Můžu pak s vámi povečeřet?“

Přikývla. „Přiveďte s sebou i bratra, pane.“

Jamie však pozvání odmítl. „Chci se vrátit zpátky na hrad a přivést na svatbu našeho dudáka,“ vysvětlil.

„Dovez i dva sudy mého nejlepšího vína a dvě ovce k rožnění, Jamie. Ať zítra nemusí být slečna Hayová v rozpacích nad skromnou slavnostní tabulí. Když už jsme tak trochu přejali zodpovědnost nad touto dívkou i jejími sestrami, chudá hostina by Gordonům z Loch Brae nedělala dobrou vizitku. Tak tedy běž a vrať se brzy. Ženichové dorazí časně ráno.“

Koniec ukážky

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

ČÁST I

Kapitola 1