Ukážky z elektronickej knihy

Copyright © De Agostini Libri S.p.A., Novara, 2011

Translation © Zdeňka Strigaro, 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2014

ISBN epub 978-80-7462-718-7

Neděle 9. května

1. Když se splní sny

No tak, už jenom kousíček, to zvládneš! říkám si, když se pokradmu proplétám ulicemi města.

Přestává pršet a venku je čím dál tím víc lidí. Nejspíš nemají večerku v devět jako někdo! Ale o to vlastně vůbec nejde, celé je to otázka života a smrti. Podle toho, jak dopadne dnešek, se bude odvíjet i celá moje další existence.

Zahnu doprava, pak doleva a zničehonic se přede mnou zjeví fontána di Trevi. Najdu v kapse minci a hodím ji do vody v kašně. Jestli to tak budu dělat pokaždé, když tudy projdu, bude ze mě za chvilku chudák! řeknu si, pak vyslovím svoje přání (to stejné jako vždycky, pro změnu!) a jdu dál.

Přejdu přes ulici Corso, vezmu to zkratkou, prokličkuju mezi turisty za Panteon… a s jazykem na vestě si znovu pomyslím: No tak, už jen kousek! No tak, jen kousíček, musíš to vydržet!

Poslední metry doběhnu obřími skoky: konečně jsem na místě… Ne! Ne! Ne! je to první, co mě napadne.

Zoufale se zastavím u dveří knihkupectví, ale je příliš pozdě: prodavačka už zamyká.

„Prosím vás, ne!“ křičím a jako blázen buším pěstí do skleněné tabule, která nás dvě odděluje. „Je teprve sedm dvacet pět a knihkupectví má zavírat až o půl osmé! Musíte mě tam pustit, když má být ještě otevřeno!“ a v tom návalu zuřivosti k ní otočím zápěstí s hodinkami: „Dívejte!“

Otevře dveře a s úsměvem vyjde ven na ulici: „Máš vybitou baterku, nevidíš, že se ti nehýbe vteřinová ručička?“

Kouknu se na hodinky a zblednu. Má pravdu.

A pak řekne: „Je pět minut po půl osmé, milá zlatá, musím zavřít.“ Jak to říká, vstupuje zpátky do obchodu a chce za sebou přivřít dveře, ale já mezi ně jako blesk strčím nohu.

„To mi nemůžete udělat! Měla jsem něco na práci a nemohla jsem přijít dřív! Prosím vás, já už prostě nemám co číst!“ No dobře, to možná přeháním, ale přece mě tady jen tak nenechá! Jsem jedna z jejích nejvěrnějších zákaznic!

Prodavačka svou nohou vyšoupne tu mou a pak mi třískne dveřmi před očima.

A co teď? pomyslím si nešťastně. Jsme přece v Římě, určitě tu bude nějaké jiné knihkupectví, které má ještě otevřeno!

Ale vím, že to tak není. Je neděle a všechny obchody jsou touhle dobou už zavřené nebo právě stahují mříže. Nezbývá nic jiného, než se vrátit domů, smiřuju se se skutečností. Vracím se zpátky stejnou cestou a za chvíli už zase stojím před Panteonem. Je večer a v ulicích se rozsvěcují lampy, které zahalují všechno kolem do sírově žlutavé záře.

Rychle procházím opuštěnou uličkou, když najednou vykulím oči. Zvláštní, pomyslím si. Touhle uličkou chodím tak často, a přitom jsem si nikdy nevšimla…

Dívám se na světelný nápis nad vchodem do knihkupectví:

Magika

Ještě chvíli na ten nápis váhavě koukám. V hodinkách mi došla baterka a nevím, kolik je, ale volání knížek je příliš silné. Odhodlám se a otevřu dveře.

Hned uslyším přátelský zvuk cinkajících zvonečků a obklopí mě vůně minulosti. Udělám krok, dva a nevěřícně se uvnitř rozhlížím: knížky, všude kolem jenom knížky! V policích, na stolech, na zemi, knížky sloužící jako odkládací stolky a poskládané jako schůdky!

Rozhlížím se kolem, ale nikoho nevidím. Zvláštní, pomyslím si znovu a snažím se vzpomenout si, jestli už jsem v tomhle podivném obchodě někdy byla.

„Zdravím, můžu vám pomoct?“ zaslechnu za sebou pronikavý hlásek. Bleskově se otočím, ale nikoho nevidím.

„Jsem tady!“

Podívám se na zem a uvidím stařenku, která mi sahá asi tak do pasu, ale má na nose neuvěřitelně obří brýle.

„Můžu vám nějak pomoct?“ zeptá se znovu.

„Jasně,“ odpovídám, překvapená jejím náhlým zjevením. „Kde máte oddělení fantasy pro mládež?“

Vzduch pročísne smích ostrý jako křišťál. „Tam, kde jen budeš chtít,“ řekne ta babča.

Podívám se po policích. „Promiňte, ale asi jsem dobře nerozuměla,“ odpovídám, zatímco se rozhlížím. Stařenka mezitím zmizela, a tak pokrčím rameny a vydám se hledat nějakou pěknou knížku. Přejdu přes vstupní část a vejdu do chodby, ale nevidím nic, co by mě zaujalo, a tak zahnu doprava a teprve teď zjistím, jak je tohle knihkupectví obrovitánské. Je to tu vážně kouzelné!

Po pár vteřinách překvapeného mžikání zachytí můj pohled starobyle vypadající svazek na nejvyšší polici nalevo v chodbě. Tu musím mít, řeknu si. Už jsem přečetla tolik knížek, že se nemůžu splést. Je to ta pravá, cítím to. Ale jak se k ní dostanu? ptám se sama sebe.

A pak uvidím holku, asi tak v mém věku, která prochází hlavní chodbou. Pospíším si k ní.

„Promiň,“ řeknu a zatahám ji za rukáv košile. „Nahoře na té polici je jedna hrozně zajímavá knížka, ale nevím, jak se k ní dostat. Mohla bys mi pomoct?“

Zvedne obočí do dvou obloučků. „Jasně,“ odpoví váhavě.

Dovedu ji k polici s knihou, po které najednou tak toužím. „Víš, jak ji dostat dolů?“ zeptám se.

Místo odpovědi pokrčí rameny a pak, jako by to byla ta nejpřirozenější věc na světě, se vznese do vzduchu, vezme knížku z regálu a pomalu se vrátí na zem. „Na,“ řekne a podá mi ji.

Ale já jí odpovědět nedokážu, svět se se mnou začíná motat, vidím všechno rozmazaně a najednou spadnu na zem.

Neděle 9. května

2. Kdo by to byl řekl?

„Jak se to mohlo stát? Neměla jsi jí pomáhat!“

„A jak jsem to měla vědět? Uvědomte si, že to ona sem neměla vůbec vejít!“

„Ale mohla jsi rozpoznat její energii!“

„Jo, jasně! Na místě, kam oni nemůžou vůbec vstoupit, bych měla radarem kontrolovat, kdo vchází do dveří!“

„No ale co teď budeme dělat? Vymažeme jí paměť?“

„Víte dobře, že na lidi kouzla používat nesmíme!“

Tohle jsou první hlasy, co se mi rozléhají v hlavě, když se proberu ze mdlob. Zkouším otevřít oči, ale všechno kolem mě je stále rozmazané. Několikrát pořádně zamrkám a ty dvě osoby konečně dostanou jasné obrysy.

Ty osoby, co si tu povídají, jsou ta holka, která se vznesla do vzduchu, a ta babča, která mě přivítala u vchodu.

„Probouzí se,“ říká stařenka.

Jsem natažená na zemi, s hlavou položenou na knížce. Sáhnu si rukama do týlu a teprve teď zjistím, jak mě tam bolí. Pomalu se snažím zvednout, sedám si, a když zkřížím ruce na prsou, sedím teď úplně ve stejné pozici jako ty dvě podivné osoby.

„Na mou paměť mi nikdo sahat nebude! A teď mi pěkně vysvětlete, co se tu to stalo!“ vyhrknu na ně rozzlobeně, očividně probuzená rychleji, než očekávaly.

Holka se na babču podívá s otazníkem vepsaným ve tváři: „Tak co uděláme?“

„Vezmi ji k vedení,“ rozhodne. „To ona učiní opatření.“

„Co? Mám ji tam vzít já sama?“

„Víš, jak na to, nepotřebuješ mou pomoc.“

„Nechcete mi to náhodou vysvětlit?“ přeruším je.

„Veroniko,“ řekne stařenka, „vezmi ji za ruku a začni se zaříkáváním.“

Ta holka poslechne a podává mi ruku. Chvilinku zírám na její prsty kousek od mých a pak — i když trochu váhavě — ji chytnu za ruku.

„Doporučuju ti zavřít oči,“ řekne dívka a začne přednášet zaklínadlo v nějakém jazyce, co neznám.

Zničehonic se mi roztočí hlava a po několika nekonečných vteřinách slyším její hlas, jak zdvořile říká: „Můžeš je zas otevřít.“

Zamrkám. „Kde to jsme?“ ptám se podezřívavě.

„Pod Římem,“ sdělí mi a ozvěna jejích slov se rozléhá tunelem.

„Jak jsi mě sem dostala? Před chviličkou jsem seděla na zemi v knihkupectví a teď jsem najednou v tunelu podzemky? Já nikam nejdu, jestli mi nejdřív nevysvětlíš, co se to děje a jak jsme se sem dostaly!“ vykřikuju rozčileně. Pak se odmlčím, srdce mi buší jako splašené a já se snažím pochopit, co se to děje. Šla jsem si koupit knížky, vešla jsem do knihkupectví… a teď jsem se jako kouzlem objevila pod Římem.

„Takže chceš radši zůstat tady?“ ptá se mě ta holka a přátelsky mě bere za ruku.

Nemám na vybranou, musím jít s ní.

Procházíme nekonečnými tunely. Všechny jsou postavené ze starých cihel a osvícené proužky mléčně bílého světla. Moje smysly nedokážou uchopit ani čas, ani prostor. Naštěstí netrpím klaustrofobií, strachem z uzavřených prostor, to bych se tu už dávno zhroutila… Naráz se strop zvedá a na konci tunelu se objevuje pronikavé světlo. Navádí nás k bráně, která vypadá jako z pohádkové knížky. Je posetá zlatými ozdobami, v nichž jsou jako v překrásných prstenech zasazené drahé kameny velikosti pštrosího vejce.

„Kam mě to vedeš?“ zeptám se šeptem.

„Jak budeme uvnitř, už nic neříkej, pokud se tě sama nezeptá. Uvidíš, že to dobře dopadne,“ ujišťuje mě Veronika. A pak vyslabikuje podivné dlouhé slovo: „Ma-ni-re-se-ne-ra-te-me…“

Brána se jako kouzlem otevře a odhalí nám tu nádheru uvnitř.

Ježkovy oči! pomyslím si nadšeně.

Místnost, jejímž tichem se rozléhají moje kroky, je neuvěřitelně obrovská, asi tak podobně velká jako chrám svatého Petra. Zdi jsou ozdobené pravým zlatem, přikrášlené smaragdy, rubíny, safíry, ametysty a já nevím čím ještě. Hned si všimnu ohromného křišťálového lustru zavěšeného nad našimi hlavami.

Tý jo! Doufám, že na nás nespadne!

Uprostřed sálu stojí obří stříbrný trůn. A na něm sedí nějaká paní. Blonďaté lokny jí elegantně spadají kolem obličeje. Její oči jsou modré jako kousky nebe uloupnuté z vesmíru. Až se mi z ní tají dech.

Přijdeme k trůnu blíž, a když nás dělí už jen pár metrů, Veronika si před tou paní klekne. Sjede mě přísným pohledem, abych pochopila, že mám udělat to samé. Trochu vzpurně si nakonec taky kleknu.

„Proč jste mne přišly navštívit?“ zeptá se nás vážným hlasem.

„Moje svrchovanosti,“ klaní se jí Veronika, „téhle osobě člověčí rasy se i přes všechna ta nesčetná ochranná zaříkadla podařilo vejít do knihkupectví Magika, a já, aniž bych si uvědomila její příslušnost, jsem před ní provedla kouzlo. A teď toho asi ví víc než dost.“

Ta paní nevypadá překvapeně. „Budeme se s tím muset nějak vypořádat… lidé o našem světě nesmí mít ani tušení!“

Vytřeštím oči. Zapomenu, že mám být zticha, a vykřiknu: „Cože? Co chcete říct tím ‚o našem světě‘?“

Ale ani jedna z nich mi neodpoví.

„Tak co to tady dole pod Římem teda je? ‚Velitelství‘ kouzel?“ vyhrknu jedním dechem a rozhlížím se kolem. „A já jsem v trůnním sále… a vy… jste královna?“

Připadám si jako nic. Jako ty mušky připlácnuté zepředu na kapotě auta. Co to říkám? Co se mi to honí hlavou? A hlavně, co se asi tak honí hlavou jim? Někde uvnitř mě se rodí hluboký zmatek, který se rychle mění v nenadálý záchvat vzteku.

„Svět není vůbec spravedlivý! Přesně tak to je!“ Odkašlu si a pak se do toho opravdu položím: „K čemu je soutěžení, když se ho účastní i ti, kteří mají od začátku výhodu? K čemu je učení, když vy dokážete vyřešit jakýkoli problém jediným mrknutím oka? My, obyčejní smrtelníci, si musíme všechno zasloužit! Tak, a teď jsem tady… a jako zástupce celé lidské rasy vám říkám, že takhle to rozhodně není v pořádku! Vy, co se na nás díváte z Olympu, o životě vůbec nic nevíte!“ Na chvilku se odmlčím a snažím se dýchat.

Po celou dobu mého řečnění zůstala královna sedět s lhostejným výrazem ve tváři. Nevypadá jako lidská bytost, ale spíš než cokoli jiného jako představitelka živoucí dokonalosti. Není se čemu divit, že je šéfkou světového kouzelnictví.

„Máš pravdu,“ přikývne po dlouhé odmlce. „Kouzla jsou dar, ze kterého se mohou těšit jen málokteří. Schopnosti dostanou při narození a nikdo to nemůže změnit, ani já. Chápu tvou zlost…“ Zvedne se z trůnu. „Ale neber si to osobně: je to genetika, jako krása nebo inteligence.“

Ale já se jen tak nedám: „Jo, jasně. Ale musíte uznat, že je to tak trochu speciální dar!“

Tváří se jí mihne drobný zlomyslný úsměv. „Myslím, že mám pro tuhle zamotanou záležitost vhodné řešení… Navrhuji ti úmluvu: dostaneš dar, který bude patřit pouze tobě.“

Radost se mi rozlije tělem od špiček prstů na nohách až po každý vlásek na hlavě.

„Budeš moci naplnit sto přání,“ pokračuje panovnice.

Paráda, splní se mi sto přání! Vlastně počkat, řekla „naplnit“, nebo se pletu? „Co myslíte tím… naplnit?“ zeptám se váhavě.

„Budeš moci naplnit sto přání, sto kouzel. Když někdo jiný vyjádří své přání, bude tvým úkolem jej splnit. Ale výměnou za to nebudeš moci nikomu prozradit naše tajemství.“

Teď si připadám docela trapně „Jo, tak dobře, to beru. Ale co z toho budu mít já?“

Královna se uvolněně usměje. „Sté přání bude jenom tvoje. Zdá se mi, že jsi rozumné děvče, a ráda bych ti ukázala, že my kouzelníci nemáme vždy lehký život, protože kouzlení s sebou nese obrovskou zodpovědnost.“

„Drsný!“ dokážu jenom říct, zatímco se mi hlavou honí tisíce otazníků.

„Další otázky?“ zeptá se mě.

Ještě celá rozrušená se snažím složit srozumitelný dotaz: „Takže… budu muset splnit vážně všechno to, o co mě někdo požádá?“

„Jsou různá pravidla, která musíme dodržovat i my čarodějové. Samozřejmě budeš zproštěná dodržování pravidla číslo jedna: nezasahovat do života lidí. Ale pamatuj si, že o našem světě nebudeš moci nikomu vyprávět. A protože ten zmatek má na svědomí Veronika, která před tebou jen tak předvedla své schopnosti, bude to právě ona, kdo ti představí náš řád. Souhlasíš?“

Veronika vypustí jen jedno odevzdané slovo: „Jistě.“

„Tak pojď,“ řekne panovnice a vezme mě za ruku.

Chytnu se jí a projede mnou zlatavé světlo. „Od této chvíle jsi kouzelná.“ Úsměv jí rozzáří obličej. „Tak tedy, domluvily jsme se na všem? Veroniko, můžeš Auroře začít vysvětlovat náš řád támhle v té místnosti,“ ukazuje na dveře na konci chodby. „Děkuji ti za návštěvu.“

Tak počkat chviličku… jak může vědět, jak se jmenuju? Ale nemám čas to promýšlet, protože na mě mává Veronika, abych šla za ní.

Neděle 9. května

3. Teď se všechno dozvím

Pokoj, do kterého jsme právě vešly, je docela malinký. Stěny jsou v barvě tlumené fialkové a kolem zdí jsou lavičky.

Klid, hlavně žádnou paniku. Právě jsem zjistila, že existuje svět kouzel, že pod Římem je tajná skrýš čarodějů a že já, ani ne třináctiletá, jsem byla vybraná, abych zastupovala celé lidské pokolení a naplnila sto přání! myslím si rozrušeně.

Veronika se hned posadí a já ji napodobím, pořád ještě trochu roztřesená.

„Tak do toho,“ říká.

„Co?“

„Zeptej se mě, na co chceš. Zrovna jsi objevila spoustu věcí, musí být přece něco, o čem se chceš dozvědět víc? I když vy lidi jste fakt divní.“

My, divní! Když už, tak divní jsou oni! Ale na co se jí mám teď zeptat? Těch otázek, co se mi rojí v hlavě, je asi milión!

„Tak nejdřív,“ začnu, „vy kouzelníci chodíte do školy jako my? Máte nějaký společenský život?“

„Jasně, já chodím do státní školy, mám normální kamarády, i když nikdo z nich neví o mých schopnostech. Každý kouzelník má práci, rodinu: jsme jako vy, jen se z nepříjemností dokážeme dostat snáz.“

„Jste nesmrtelní?“

„Jasně že ne!“

„A nikdo vás nikdy neodhalil?“

„Od té doby, co se to stalo naposledy, už uplynula spousta let. Bylo to kolem roku 1350… jistý Nicolas Flamel, nevím, jestli jsi o něm někdy slyšela.“

Polknu. „Vím, kdo to byl… nebo je.“

„Mohl se zbláznit, jen aby o nás zjistil víc. Představ si to… nesmrtelnost,“ vykládá.

„A podařilo se mu to?“

Neodpoví mi a já pokračuju ve své sérii otázek. „Byl někdy někdo slavný, kdo byl zároveň i kouzelník?“

Zasměje se. „Stovky… odkud myslíš, že se některé vynálezy nebo hrdinské skutky berou?“

Super… „Například?“

„Napoleon Bonaparte: snad si nemyslíš, že všechna ta vítězství byla jen náhoda? Neee… on to všechno věděl dopředu.“

„A co mi pak teda povíš k jeho rychlému ‚pádu‘?“

Usměje se. „Potkala ho totiž jedna rychlá ‚ztráta‘.“

„Chceš říct, že se může stát, že kouzelník přijde o své schopnosti?“ vykřiknu v úžasu.

„Jo, když poruší pravidla,“ vysvětlí Veronika.

„Promiň, ale,“ přeruším ji, „i ty jsi jedno porušila, když jsi mi ukázala váš svět. Proč se ti za to nic nestalo?“

„Tys na tom místě vůbec neměla být, a tak jsem nemohla vědět, že jsi člověk.“

„A co to knihkupectví?“

„Můžou ho vidět jenom kouzelníci. Nechápu, jak se ti do něj podařilo vejít.“

„A tvoji rodiče jsou kouzelníci?“

„Ne.“

„A vědí o světě kouzel?“

Chvilku to trvá, než odpoví. „Možná něco málo.“

„A máš třeba příbuzné, co mají čarodějné schopnosti?“

„Jasně, tetu. To ona mě všechno naučila.“

„A proč je ředitelství kouzel právě pod Římem?“

„To je jednoduché, protože Řím je Věčné město! Ti nejslavnější kouzelničtí sochaři, malíři nebo architekti žili právě tady. Říkalo se o něm a někdy pořád ještě říká, že je to nejkrásnější město na světě… a já s tím úplně souhlasím.“

Tak počkat… krásné určitě, vlastně nejkrásnější. Ale co ti kouzelničtí sochaři, malíři a architekti? Nejslavnější umělci… a mezi nimi možná i… Točí se mi hlava. Jsem zmatená… co se to jenom děje?

„Proč jsme se neobjevily rovnou v trůnním sále a místo toho jsme musely pochodovat těmi dlouhými chodbami?“

„Kvůli zabezpečení.“

„A k tomu patřilo i to divné slovo, co jsi řekla u vchodu?“

„Jo, to bylo heslo, mění se jednou týdně.“

„A abys mě mohla přenést sem dolů, musela jsi vyslovit nějaké kouzelné zaříkadlo. To budu muset dělat i já, abych mohla plnit přání?“

„Ne, zaříkadla jsou potřeba jenom pro ty nejmocnější čáry.“

„A jak budu teda ta přání plnit?“

„Jednoduše otevřeš dlaň a budeš silně myslet na to, co je obsahem toho přání: a ono se splní samo.“

„A existují doopravdy upíři, příšery, vlkodlaci, draci a gryfové?“

„Jo, něco takového je.“

„A vaše schopnosti mají nějaké meze?“

„Ne, můžeme dělat v podstatě všechno.“

Vykulím oči. „To bys mi mohla i číst myšlenky?“

Usměje se. „Tys mě předtím neslyšela? My se nesmíme plést do lidského světa. Kdybychom vám ublížili nebo nějak nabourali vaše soukromí, skončili bychom u soudu.“

„Ale královna mi četla myšlenky!“

„Jsi u ní doma, tohle místo je její království. Ale tam nahoře, nad naší hlavou, velíte vy.“

„A co jsem teda teď já? Nejsem už úplně člověk, mám kouzelnické schopnosti, nebo ne? Můžu uskutečnit cokoli, o co mě někdo požádá…“

„Nepřeháněj,“ přeruší mě. „Nedokážeš vzkřísit mrtvého a podobné věci…“

„Ukaž mi, co umíš ty! Přečti mi myšlenky! Prosím…“

Otráveně přikývne: „Tak jo.“

Samou radostí zatleskám. „Moje oblíbená barva?“ ptám se.

„Fialková. Vlastně jsi se zdmi v tomhle pokoji v úplném souznění.“ Zatímco mluví, vytahuje z kapsy gumičku a svazuje si do ohonu své hnědé, po ramena dlouhé vlasy. Takhle víc vyniknou pihy, které má rozsypané po tvářích. Teprve teď si všimnu, že je to vlastně úplně normální holka.

Koniec ukážky

Table of Contents

1. Když se splní sny

2. Kdo by to byl řekl?

3. Teď se všechno dozvím