.Ukážka z elektronickej knihy

Doll Bones

Text copyright © Holly Black, 2013

Illustrations copyright © Simon & Schuster, Inc., 2013

Translation © Bronislava Grygová, 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2014

ISBN epub 978-80-7462-720-0

ISBN mobi 978-80-7462-731-6

.

Věnováno Katherine Ruddenové,

která se mnou hrála tu hru

dlouho poté, co jsme byly

dost staré na to, abychom přestaly.

KAPITOLA PRVNÍ

POPPY POSADILA JEDNU FIGURKU MOŘSKÉ PANNY VEDLE PRUHU asfaltové cesty, která představovala Temnočerné moře. Figurky byly staré – koupené u Goodwilla – a měly velké lesklé hlavy, ocasní ploutve různých barev a kudrnaté vlasy.

Zachary Barlow si téměř dokázal představit, jak mrskají ploutvemi dozadu a dopředu, čekají, až se loďka přiblíží, a pod přihlouplými plastickými úsměvy skrývají své smrtonosné záměry. Když to jde, mrští lodí na mělčinu, vylákají posádku do moře a ostrými zuby roztrhají piráty na cucky.

Zachary se přehraboval v batohu a hledal svoje postavičky akčních hrdinů. Vylovil piráta se dvěma šavlemi a něžně ho umístil doprostřed papírové lodičky, kterou zatížili štěrkem z příjezdové cesty. Bez zátěže by Neptunovu perlu mohl odvát podzimní vítr. Skoro věřil, že není na zarostlém trávníku před polorozpadlým domem s prohnutými obklady z prken, ve kterém bydlela Poppy, ale na palubě skutečné lodi, a spršky slané vody ho bodají do tváří na jeho cestě za dobrodružstvím.

„Budeme se muset přivázat k hlavnímu stěžni,“ řekl Zach, v tu chvíli ovšem William zvaný Ostrá čepel, kapitán Neptunovy perly. Každé ze svých postaviček dokázal Zach propůjčit zvláštní způsob mluvy. Nejspíš jenom on sám své hlasy rozlišoval, ale cítil se jaksi výjimečný ve srovnání s ostatními, když jimi promlouval.

Alici se rozkmitaly copánky před jantarovýma očima, když pohybovala figurkou G. I. Joe Lady Jaye směrem do středu loďky. Lady Jaye byla zlodějka, která začala s Williamem Ostrá čepel cestovat poté, co se mu neúspěšně pokusila ukrást něco z kapsy. Byla hlučná a divoká, téměř vůbec se tak nepodobala Alici. Ta se sice rozčilovala nad péčí své nadmíru starostlivé babičky, ale činila tak potichu.

„Myslíš, že na nás budou v Silverfallu čekat vévodovy stráže?“ zeptala se Alice jako Lady Jaye.

„Rád by nás pochytal,“ řekl Zach a zašklebil se na ni. „Ale nás nikdy nedostanou. Nic nás nezastaví. Plníme poslání Velké královny a nic nás nezastaví.“ Nečekal, že ta slova vyřkne, dokud mu nevyšla z úst, ale zdála se na místě. Vypadala skutečně jako Williamovy myšlenky.

Proto si Zach tak rád hrál. Miloval ty chvíle, kdy jako by vcházel do nějakého jiného světa, který se zdál stejně skutečný jako všechno ostatní. Bylo to něco, čeho se nechtěl nikdy vzdát. Nejraději by si takhle hrál navěky, ať jsou jakkoliv staří, i když nevěděl, jak to udělat. Občas to bylo těžké už teď.

Poppy si zastrčila pramínky vlasů, které jí rozfoukal vítr, za uši a velmi vážně Zacha a Alici pozorovala. Byla to drobná dívenka prudké povahy a měla pihy tak hustě u sebe, že Zachovi připomínaly hvězdnou oblohu. Nejraději byla, když měla příběh pod kontrolou, měla smysl pro to, jak zdramatizovat okamžik. Proto hrála nejlíp darebáky.

„Můžete si uvázat kolem pasu provaz, abyste byli v bezpečí, ale každá loď, která chce proplout těmito vodami, musí přinést hlubině nějakou oběť,“ řekla Poppy jako jedna z mořských panen. „Dobrovolně nebo nedobrovolně, to je jedno. Jestliže někdo z posádky neskočí do moře sám, moře si vybere svou vlastní oběť. Taková je kletba mořské panny.“

Alice a Zach si vyměnili pohledy. Mluví mořské panny pravdu? Vážně, Poppy neměla vymýšlet podobná pravidla – taková, která nikdo neodsouhlasil – ale Zach protestoval jenom tehdy, když se mu nelíbila. Tahle kletba by mohla být zábavná.

„Raději půjdeme ke dnu všichni společně, než bychom přišli o jediného člena naší posádky,“ zvolal Williamovým hlasem. „Plníme poslání Velké královny a bojíme se víc její kletby než vaší.“

„Ale potom teda,“ řekla Poppy zlověstně a u toho pohybovala jednou z panen směrem k boku loďky, „prsty s plovací blánou popadnou Lady Jaye za kotník a mořská panna ji stáhne přes okraj lodi do vody. Je po ní.“

„To nesmíš!“ zaprotestovala Alice. „Byla jsem přivázaná k hlavnímu stěžni.“

„To jsi ale neřekla,“ namítla Poppy. „William to naznačil, ale tys neřekla, jestli ses přivázala nebo ne.“

Alice zabručela, jako by Poppy byla zvlášť protivná. Což vlastně byla. „No, Lady Jaye stála uprostřed člunu. I kdyby nebyla přivázaná, mořská panna by se k ní nedostala bez toho, že by musela vylézt na palubu.“

„Jestliže Lady Jaye půjde přes palubu, já půjdu za ní,“ řekl Zach a vlekl Williama do štěrkové vody. „Myslel jsem to vážně, když jsem řekl, že tu nikdo nezůstane.“

„Ale já jsem do vody nespadla,“ trvala na svém Alice.

Zatímco se hádali, z domu vyšli dva Poppyini bratři a práskli za sebou dveřmi, vybavenými sítí proti hmyzu. Rozhlíželi se a začali se hihňat. Starší z nich, Tom, ukázal prstem přímo na Zacha a zamumlal si něco pod vousy. Jeho mladší bratr se dal do smíchu.

Zach cítil, jak mu hoří tváře. Asi nikoho z jeho školy ti dva neznají, ale přesto. Kdyby se některý z jeho spoluhráčů dozvěděl, že si ve dvanácti ještě pořád hraje s akčními figurkami, na basketbalu by mu to dali pěkně najevo. A ve škole by to mohlo být taky zlé.

„Nevšímej si jich,“ pronesla Poppy nahlas. „Jsou to kreténi.“

„Chtěli jsme jenom říct, že volala Alicina babička,“ řekl Tom a snažil se napodobit nevinný výraz zpráskaného psa. On a Nate měli stejně zářivě rudé vlasy jako jejich sestra, ale jinak Zachovi nepřipadalo, že by si byli nějak podobní. Ti dva, společně s nejstarší sestrou, byli neustále v nějakém průšvihu – prali se, chodili za školu, kouřili a podobné věci. Děcka Bellových v městě považovali za chuligány a oni – kromě Poppy – se snažili dělat všechno pro to, aby své pověsti dostáli. „Stará paní Magnayeová říká, že máš být doma před setměním a že ti to máme určitě vyřídit, abys nezapomněla a nevymlouvala se. Zdála se naštvaná, Alice.“ Ta slova měla znít laskavě, ale z té odporně přesládlé řeči, jakou Tom mluvil, vám bylo jasné, že není ani trochu laskavý.

Alice vstala a oprášila si sukni. Oranžová zář zapadajícího slunce jí zbarvila kůži do bronzova a její afro copánky se v ní kovově leskly. Přimhouřila oči. Z tváře se jí dala vyčíst nervozita i zlost. Kluci ji obtěžovali od té chvíle, kdy jí bylo deset, začala se zaoblovat do ženských křivek a vypadat trochu starší na svůj věk. Zach nesnášel způsob, jakým s ní Tom mluvil – jako by si z ní dělal legraci, aniž by řekl něco doopravdy zlého. Ale nevěděl, jak mu v tom zabránit.

„Padejte odsud,“ řekl jim Zach.

Kluci Bellovi se smáli. Tom imitoval Zacha vysokým hláskem. „Padej odsud. Nechte moji lásku na pokoji.“

„Jo, padejte odsud,“ zaskřehotal Nate. „Nebo vám namlátím svojí panenkou.“

Alice vykročila k domu Bellových, hlavu sklopenou.

Super, pomyslel si Zach. Jako vždycky všechno jen zhoršil.

„Ještě nechoď,“ volala Poppy na Alici, bratrů si nevšímala. „Zavolej domů a zeptej se, jestli bys nemohla zůstat přes noc.“

„Radši ne,“ odpověděla Alice. „Musím si jenom vzít batoh.“

„Počkej,“ zvolal Zach a popadl Lady Jaye. Utíkal ke dveřím a dorazil k nim ve chvíli, kdy se mu zavřely před nosem. „Zapomněla jsi…“

Uvnitř Poppyina domu vládl vždycky nepořádek. Odhozené šaty, poloprázdné hrnky a sportovní náčiní zabíralo většinu místa. Vypadalo to, že její rodiče úklid doma vzdali asi ve stejnou chvíli, kdy zjistili, že je marné zavést nějaká pravidla ohledně večeře, času jít spát a rvaček – tedy asi v té době, kdy Poppy slavila osmé narozeniny a jeden z bratrů hodil na její starší sestru dort se zapálenými svíčkami. Teď už se tu žádné oslavy narozenin nekonaly. Dokonce ani společné jídlo, byly tu jen krabice s makaróny a sýrem, konzervy ravioli a plechovky sardinek ve spíži, takže děti se najedly dávno předtím, než se rodiče vrátili z práce a padli vyčerpaní do postele.

Zach jim tuhle svobodu záviděl, kdykoliv na ni pomyslel, a Alici se to líbilo ještě víc než jemu. Trávila tam tolik nocí, kolik jí jen babička dovolila. Zdálo se, že Poppyini rodiče si toho ani nevšimnou, což bylo naprosto dokonalé.

Otevřel dveře se sítí proti hmyzu a vešel.

Alici našel v koutě obýváku Bellových před zaprášenou starou prosklenou skříní, která se zavírala na klíč. Zírala na všechny ty věci, kterých se Poppy, podle matčiných slov, nesměla pod hrozbou smrti a roztrhání na kusy ani dotknout. Tady byla uvězněna panenka, které říkali Velká královna všech jejich království. Stála vedle vázy z foukaného skla, prý nějak památné. Královnu koupila Poppyina matka ve výprodeji v jakési garáži a tvrdila, že jednoho dne ji výhodně prodá a všichni se odstěhují na Tahiti.

Královna byla panenka z kostního porcelánu se zlatými kučeravými vlásky a kůží bílou jako papír. Oči měla zavřené, řasy jako třásně ze slámy jí spočívaly na tvářích. Na jejích dlouhých šatech z tenké látky byly patrné černé tečky, možná plíseň. Zach si nedokázal vzpomenout, kdy se rozhodli, že tohle bude Velká královna. Vzpomínal si jen, že měli dojem, jako by je sledovala, i když měla oči zavřené, a Poppyina sestra se jí bála.

Poppy se jednou uprostřed noci vzbudila a našla sestru – se kterou sdílela pokoj – jak sedí v posteli jako pravítko. „Jestli se dostane z té vitríny, přijde si pro nás,“ řekla sestra s prázdným výrazem v očích, než sebou znovu žuchla na polštář. Nepohnulo s ní žádné volání z druhé strany pokoje. Poppy sebou házela a vrtěla se, po zbytek té noci už neusnula. Ale ráno jí sestra řekla, že si na nic nepamatuje, že to musela být nějaká noční můra a že jejich matka by se měla té panenky co nejdřív zbavit.

Po téhle události, aby se jí neděsili, Zach, Poppy a Alice přidali panenku do své hry.

Podle legendy, kterou si vymysleli, vládla Královna všemu ze své krásné skleněné věže. Měla moc uvrhnout potupnou kletbu na kohokoliv, kdo neuposlechl její příkaz. Takto poznamenaným se pak nic nedařilo, dokud si znovu nezískali její přízeň. Byli obviněni ze zločinů, které nespáchali. Jejich přátelé a příbuzní onemocněli a zemřeli. Lodě se potopily a kolem zuřily bouře. Královna ovšem nemohla udělat jediné, a to utéct.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Zach Alice. Stála jako přikovaná před vitrínou, zírala do ní, jako by tam viděla něco, co Zach vidět nemohl.

Alice se konečně otočila, v očích jí plálo. „Moje babička chce v jednom kuse vědět, kde jsem a co dělám každou vteřinu. Chce mi vybírat šaty a neustále má něco proti mým copánkům. Mám toho už plné zuby. A nevím, jestli mi dovolí tento rok hrát ve školním divadle, i když jsem dostala dobrou roli. Když se setmí, špatně vidí, a nechce mě proto vozit autem domů. Mám po krk všech těch jejích pravidel a příkazů, a čím jsem starší, tím je to horší.“

Většinu z toho Zach už slyšel, ale Alice obvykle zněla smířeně se svým osudem. „A co tvoje teta? Nemohla bys poprosit ji, aby tě vyzvedla po zkoušce?“

Alice si odfrkla. „Babička nikdy tetě Lindě neodpustí, že si mě kdysi chtěla vzít do péče. Mluví o tom každé prázdniny. Je z toho už úplně mimo.“

Paní Magnayeová vyrostla na Filipínách a ráda vyprávěla každému, kdo byl ochoten poslouchat, jak je tam všechno jiné. Podle ní filipínské děti tvrdě pracují, nikdy neodmlouvají, nemalují si na ruce obrázky inkoustem ani nechtějí být herečkami jako Alice. Nejsou ani tak vysoké, jako bude Alice.

„A fakt je to z toho?“ zeptal se Zach.

Alice se zasmála. „Jo, jasně. Je z toho totálně na hlavu.“

„Hej, vy tam.“ Poppy vešla do obýváku, nesla zbytek jejich figurek. „Určitě tu nemůžeš zůstat, Alice?“

Alice zavrtěla hlavou, vyškubla Zachovi z ruky Lady Jaye a šla chodbou do Poppyina pokoje. „Jdu si jenom pro věci.“

Poppy se netrpělivě obrátila k Zachovi, aby jí to vysvětlil. Nelíbilo se jí, když nebyla součástí konverzace, a nesnesla pomyšlení, že její kamarádi před ní mají nějaké tajnosti, třeba nevinné.

„Babička,“ pokrčil Zach rameny. „Však víš.“

Poppy si vzdychla a podívala se do vitríny. Po chvíli se ozvala: „Když dokončíš tuhle výpravu, Královna nejspíš vezme kletbu, kterou uvalila na Williama, zpět. Bude moct jít domů a konečně vyřešit záhadu, odkud pochází.“

„Anebo ho donutí k další výpravě.“ Chvilku o tom přemýšlel a pak se uchichtl. „Možná chce, aby se řádně naučil zacházet s mečem a vysvobodil ji z téhle skříně.“

„To ať tě ani nenapadne,“ řekla Poppy jen napolo žertem. „Ani nápad.“

Kráčeli spolu do Poppyina pokoje, když tu z něj vyšla Alice s batohem přes rameno.

„Ahoj zítra,“ řekla a proklouzla kolem nich. Vypadala smutná, ale Zach si myslel, že je jenom naštvaná, protože musí odejít tak brzy a oni budou trávit čas spolu a bez ní. On a Poppy obvykle nehráli hru bez Alice. Ale zdálo se, jako by poslední dobou dělalo Alici starosti, že Zach tráví čas s Poppy o samotě, čemuž on nerozuměl.

Zach vešel do Poppyina pokoje a uvelebil se na oranžovém ručně tkaném koberci. Poppy se kdysi dělila o pokoj se starší sestrou a stále se tu ještě povalovaly hromady šatů, ze kterých vyrostla, stejně jako sbírka použitých make-upů a notýsků polepených papírky a počmáraných básničkami. Nahoře, na poličce s knihami, čekaly sestřiny staré barbíny, aby se Poppy pokusila nějak opravit jejich vykloubené ruce a vytrhané vlasy. Poličky byly plné levných vydání fantasy literatury a knížek, které měl už dávno někdo vrátit do knihovny, některé z nich byly řecké báje, jiné o mořských pannách a pár se týkalo místních strašidel. Na stěnách visely plakáty – Pán času, kočka v buřince a ohromná mapa Narnie. Zach uvažoval o tom, že nakreslí mapu jejich království – s oceány a ostrovy a se vším všudy – a přemýšlel, kde vzít dostatečně velký kus papíru.

„Myslíš si, že William má rád Lady Jaye?“ zeptala se Poppy a posadila se se zkříženýma nohama na svoji postel, světle růžové koleno jí vykukovalo dírou obnošených džínsů. „Rád jako rád?“

Posadil se. „Cože?“

„William a Lady Jaye,“ řekla. „Už spolu nějakou dobu cestují, ne? Myslím, že ji musí mít aspoň trochu rád.“

„Jasně že ji má rád,“ odpověděl Zach a zamračil se. Přitáhl si k sobě svůj odřený vojenský batoh a nacpal do něj Williama.

„Ale, chci říct, oženil by se s ní?“ zeptala se Poppy.

Zach zaváhal. Byl zvyklý, že se ho ptají na pocity jeho postav, a tohle byla jednoduchá otázka. Ale cosi v Poppyině hlase ho přimělo hledat za tou otázku něco, co tak jednoduché nebylo. „Je pirát. Piráti se nežení. Ale, myslím – kdyby nebyl pirátem a ona střelenou kleptomankou, pak bych řekl, že by si ji třeba i vzal.“

Poppy si povzdychla, jako by to byla ta nejhorší odpověď, jakou kdy od někoho slyšela, ale nechala to být. Bavili se o jiných věcech, jako třeba že Zach si zítra nemůže přijít hrát, protože má trénink košíkové, jestli někdy na Zemi přistanou mimozemšťané, a když ano, jestli přijdou v míru či ne (oba si mysleli, že ne), a kdo z nich by byl užitečnější, kdyby došlo k povstání zombíků (nerozhodně, protože Zachovy dlouhé nohy jsou lepší pro útěk, ale Poppyina malá postava se líp ukryje).

Při odchodu se Zach zastavil v obýváku, aby se znovu podíval na Královnu. Její bledá tvář spočívala ve stínu, ale vypadalo to, že i když má oči zavřené, nejsou tak úplně zavřené jako předtím. Když tak na ni hleděl a snažil se zjistit, zda se mu to jenom nezdá, řasy se jí zachvěly, jako by jimi pohnul neexistující vánek.

Anebo jako by spala a měla se každou chvíli probudit.

KAPITOLA DRUHÁ

ZACHARY SE PRÁVĚ CHYSTAL JÍT DO ŠKOLY, KDYŽ JEHO OTEC přikulhal z práce. Páchl vazelínou a napadal na levou nohu. Restaurace, ve které pracoval, zavírala sice okolo třetí ráno, ale protože po zavírací hodině ještě kontroloval stav zásob, dělal objednávky a s ostatními ze směny pojedl, vracel se domů většinou mnohem později.

„Zatracený puchýře,“ nadával namísto vysvětlení, proč kulhá. Zachův táta byl urostlý chlapík s rozcuchanými krátkými kučeravými vlasy stejné barvy spálené topinky, jako byly Zachovy, měl stejné zářivě modré oči a nadvakrát přeražený nos. „A pak jsem na sebe já idiot ještě vylil olej. Ale bylo narváno, takže oukej.“

Narváno bylo dobře. Narváno znamenalo, že lidé chodí do restaurace jíst, a to znamená, že Zachův táta nepřijde o práci.

Máma vytáhla hrnek, nalila do něj beze slov kávu a postavila ho na stůl. Zach popadl svůj batoh a zamířil ke dveřím. Cítil se provinile, ale občas ho ještě stále překvapovalo, že vidí otce v domě. Jeho táta se před třemi roky odstěhoval a před třemi měsíci se nastěhoval zpátky. Zach si nemohl zvyknout na to, že tu je.

„Dneska na hřišti jim to pořádně nandej,“ řekl mu otec a rozcuchal Zachovi vlasy, jako by byl malé děcko.

Zachův otec měl radost, že jeho syn je členem basketbalového týmu. Občas se zdálo, jako by to bylo to jediné, co se mu na Zachovi líbí. Nelíbilo se mu, že si Zach po škole hraje s děvčaty, místo aby se o pár bloků dál trefoval do koše se staršími kluky. Nelíbilo se mu, že Zach neustále sní s otevřenýma očima. A někdy Zachovi připadalo, že se jeho otci nelíbí ani to, že se mu v basketbale opravdu daří. Byl by možná raději, kdyby mohl synovi hubovat a vyčítat, že mu ty ostatní věci brání ve výkonu na hřišti.

Zachovi bylo většinou jedno, co si jeho táta myslí. Kdykoliv se na něj nesouhlasně podíval anebo mu položil otázku, kterou ho chtěl dostat do úzkých, Zach předstíral, že si ničeho nevšiml. Zachovi a jeho mámě bylo dobře, než se k nim otec znovu nastěhoval, a bude jim dobře, až se zase odstěhuje.

S povzdechnutím se vydal Zach do školy. Obvykle potkával další, kdo šli do školy pěšky, ale dnes viděl jenom Kevina Lorda. Kevin Zachovi vyprávěl do všech podrobností o tom, jak spatřil jelena, když projížděl na svém dirtovém kole lesem, a pojídal u toho taštičky s povidly, které se obyčejně ohřívají v toustovači, syrové a rovnou ze sáčku.

Zach dorazil do třídy pana Lockwooda hned za těmi, co přijeli autobusem. Alex Rios se zaklonil na židli a dotkl se pěstí Zachovy. Pak si plácli a odtahovali dlaně od sebe, až zůstali zaklesnuti konečky prstů. Tenhle pozdrav uměli všichni z basketbalového družstva a Zach z něj měl pokaždé hřejivý pocit, že někam patří.

„Myslíš, že to příští neděli Edisonu nandáme?“ zeptal se Alex, i když to skutečná otázka nebyla. Byla to součást rituálu, stejně jako potřesení rukou.

„Zničíme je,“ řekl Zach, „pokud mi budeš přihrávat.“

Alex si pohrdavě odfrkl. Pan Lockwood začal kontrolovat docházku, a tak se otočili čelem k interaktivní tabuli. Zach se snažil přestat smát a předstíral, že dává pozor.

Po obědě mu Poppy vtiskla do dlaně psaníčko složené do trojúhelníku, když kolem něho procházela chodbou. Nemusel je otevírat, aby zjistil, co v něm je. Otázky. Už si nevzpomínal, kdo z nich s tímhle nápadem přišel ani kdy to bylo, ale Otázky existovaly jako zvláštní tajná záležitost mimo hru. On, Poppy a Alice museli odpovědět na všechny otázky, které se týkaly hry, písemně, ale odpovědi byly určeny jen tomu, kdo se ptal. Postavy to vědět nemusely.

Posílali si psaníčka neustále, hlavně tehdy, když měl někdo z nich dostat zaracha anebo jel na rodinný výlet. Zach vždycky pocítil příval vzrušení – a trochu taky strach – když dostal složený papírek. Byla to součást hry, která mu připadla obzvlášť riskantní. Kdyby psaníčko zabavil učitel anebo ho viděl Alex – jen z toho pomyšlení, že by se to mohlo stát, běžel Zachovi mráz po zádech.

Opatrně rozbalil stránku, položil ji na svou učebnici a pečlivě ji uhladil, právě když pan Lockwood zahájil svou hodinu dějepisu.

Kdyby byl William zbaven kletby, opravdu by přestal být pirátem? A jestli jo, nebude mu to chybět?

Kdo si myslí, že je jeho otec?

Myslí si, že ho má Lady Jaye ráda?

Mívá William někdy noční můry?

Začal psát odpověď svým škrabopisem. Líbilo se mu, jak se příběh rozvíjí, zatímco on píše, líbilo se mu, jak ho odpovědi jaksi samy napadají, z ničeho nic, jako by to byly opravdové události, které jen čekají na to, aby je odhalil.

Občas se Williamovi zdá, že ho pohřbívají zaživa. Zdá se mu, že se probudí a všechno kolem je černé. Ví, kde je, jenom podle toho, že mu něco strašně tlačí na hruď a on se nemůže nadechnout dost na to, aby zakřičel. Většinou se v tom okamžiku, kdy se ve snu snaží zakřičet, probudí. Zjistí, že je v houpací síti, ve své kajutě, zbrocený studeným potem, a jeho zelený papoušek na něj podezíravě kouká svým jediným černým okem. A on sám sobě slíbí, že až až umře, nechá se pohřbít do moře.

I když zmuchlal otázky do kuličky a zastrčil ji do přední kapsy batohu, stále cítil, že jejich příběh je s ním. Zach si čmáral na okraj svého sešitu, maloval šavle a pušky ručnice a korunky hned vedle svého úkolu do geometrie a zápisků o bitvě u Antietamu.

Tohle léto se začalo se Zachem dít něco záhadného, co vedlo ostatní kluky k tomu, že mu začali falešně pochlebovat. Zach byl vždycky urostlý, ale teď byl skoro stejně vysoký jako jeho otec. Ruce měl tak velké, že mohl mnohem snáz chytit basketbalový míč, a nohy tak dlouhé, že dokázal vyskočit téměř tak vysoko, že se dotýkal obruče se síťkou. Před rokem se držel na hřišti spíš stranou, ale teď se po něm proháněl jakoby nic.

Najednou se na něho všichni ve škole dívali jinak. Kluci se s ním chtěli víc kamarádit, poplácávali ho po zádech a hlasitě se smáli jeho vtipům. A holky se úplně zbláznily.

Dokonce i Alice se v jeho přítomnosti chovala občas podivně. Když se zastavila se spolužačkami, hihňala se celá nesvá spolu s ostatními, místo aby se s ním bavila jako obvykle. Právě to odpoledne, po tréninku, procházel kolem Alice a několika dívek z divadelního kroužku. Utekly s pištivým smíchem, než se mohl Alice zeptat, co je tak rozesmálo a jestli s ním nepůjde ze školy domů.

A tak šel domů sám, cítil se trochu osamělý, jak kráčel podzimním večerem a kopal do koberce ze spadaného listí. Nevěděl, co dělat, aby se věci vrátily zase zpátky do normálu. Nemohl se scvrknout, aby byl stejný jako dřív.

Tajemný vítr si prozpěvoval v neprořezaných větvích stromů před starým domem pana Thompsona na konci bloku. Znělo to, jako by někdo v dálce ječel, ale každou vteřinou se ten zvuk přibližoval. Zach přidal do kroku, šel stále rychleji a přitom se cítil hloupě. Cítil, jak ho vzadu na krku lechtají konečky vlasů, jako kdyby to, co se blíží, bylo přímo za ním, jako by cítil jeho dech.

Najednou ho přemohl velký strach. Úplně ho ovládl, a i když si Zach připadal směšně, dal se do běhu, utíkal přes trávník k malému domku z cihel, kde bydlel. Doběhl ke vchodovým dveřím, zatlačil do nich dlaněmi a musel couvnout, aby je trhnutím otevřel.

V kuchyni bylo cítit špagetovou omáčku a opékané párky. Ta hřejivá vůně bezpečí odvála pryč všechny myšlenky, které ho pronásledovaly v noci, i ten tajuplný vítr.

Matka vystrčila hlavu z kuchyně. Měla na sobě tepláky, dlouhé hnědé vlasy si zapnula sponkami dozadu. Vypadala unaveně. „Večeře bude za chvilku. Začni si zatím psát úkoly a já tě zavolám, až bude na stole.“

Koniec ukážky

Table of Contents

KAPITOLA PRVNÍ

KAPITOLA DRUHÁ