Přeložila:

ZUZANA ĽALÍKOVÁ

Ukážka z elektronickej knihy

Emmy Laybourne: Monument 14: Cesta pustinou

Vydání první

Copyright © 2013 by Emmy Laybourne

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2014 jako svou 1907. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Monument 14: Savage Drift

vydaného nakladatelstvím Feiwel and Friends Book,

an Imprint of Macmillan, New York (USA), v roce 2014

Český překlad © 2014 Zuzana Ľalíková

Odpovědná redaktorka Renata Heitelová

Korektorka Marie Kejvalová

Ilustrace na přebalu © 2013 Kathleen Breitenfeld

Přebal a vazba © 2014 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0052-8 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0053-5 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2014

Emmy Laybourne

MONUMENT 14

Cesta pustinou

MÝM SESTRÁM,

HERRAN A RENEE

PODĚKOVÁNÍ

V první řadě bych chtěla poděkovat Holly Westové, mé redaktorce ve Feiwel and Friends. Během těch čtyř let, kdy jsem pracovala na sérii Monument 14, se ve Feiwel and Friends stala odpovědnou redaktorkou. Právě Holly se zamilovala do Monumentu 14, když byl teprve ve stadiu návrhu, a přemluvila Jean Feiwelovou, aby se na něj podívala. Po spolupráci se mnou na Monumentu 14 i Nebi v plamenech se Holly stala editorkou Cesty pustinou. Jsem velmi šťastná, že jsem mohla spolupracovat právě s Tebou, Holly, a těším se na mnoho budoucích společných let.

Jean Feiwelová, jsem ráda, že patřím k Tvým přátelům. Děkuji, že stojíš za touto sérií a za to, že jsi jí prošlapala cestu.

Ze srdce děkuji své báječné agentce Susanně Einsteinové za její vize (a za to, že mi vždycky kryješ záda) a Sandy Hodgmanové za to, že jsi sérii Monument 14 představila světu.

Tato série by nebyla úspěšná, kdyby nebylo propagačního oddělení společnosti Macmillan Children. Také by nezaznamenala takový úspěch, kdyby umělecké oddělení Macmillan Children nebylo tak skvělé. A kdyby se na něj prodejní oddělení nevrhlo jako čtyřicetitunový kamion. A musím zmínit i lidi z marketingového oddělení, kterým bych chtěla dát pusu za všechno, co udělali.

Už víte, kam tím mířím? Aby se kniha stala hitem, stojí za tím mnoho oddělení – a desítky lidí. Tady je výčet těch, které bych chtěla vyzdvihnout v Macmillanu. Děkuji publicistické hvězdě Molly Brouilletteové! Obálkové umělkyni KB! Lauren „Sem s tím“ Burniacové! Skvělému Angusu Killickovi! Elizabeth Fithianové, kterou bych následovala kamkoli! Allison „Vrrrroooooom“ Verostové! Velké díky Kathryn Littleové. Brilantnímu Richi Deasovi. Týmu GonzBargRuCronTaylWards! Nadmíru trpělivému Daveovi Barrettovi. Ksenii „Boží blog tour“ Winnické! Courtney „Jeď! Jeď!“ Griffinové!

Anne Heauslerová, jsem poctěna, že se o Tebe, nejlepší editorku na východním pobřeží, mohu dělit s tolika skvělými autory románů pro dospívající. Máme štěstí, že Tě máme.

Přidávám řadu betačtenářů, kteří mi s Cestou pustinou pomohli. Upřímně děkuji: Kristin Bairové, Jonathanu Blakeovi, Shyam Dewanové, Gregu Harrisonovi, Lukasi Lopez-Jensenovi, Zacku Martinovi, Donně Mieleové, Kenu Herndonovi, Tiffany Zehnalové, mému tátovi, Kitu Laybourneovi, a mému strýčkovi, plukovníku Timu Ryleymu.

Jsem nepopsatelně nadšená, že společnost Strange Weather pracuje na filmovém zpracování Monumentu 14. Jeffe Fiersone, děkuji za to, že se Ti má kniha tolik líbila, a za to, že jsi věřil jí i mně. Těším se na další spolupráci s Andrewem Amansonem a Aronem Wernerem. A děkuji i mému filmovému agentovi Stephenu Mooreovi za to, že vše dohodl, a Kimu Stentonovi za to, že je vše sepsané, jak má.

Adam Cushman a Red 14 films udělali naprosto fenomenální kus práce, když vytvořili trailer pro Cestu pustinou. Děkuji také bratrům Dekaovým, Benu a Julienovi, za jejich vize a režii. Trailer můžete zhlédnout na emmylaybourne.com nebo na webu Red 14 films, red14films.com.

(Nemyslíte, že je zvláštní a skvělé, že filmová společnost, s kterou spolupracuji, se jmenuje Strange Weather a společnost, která vytvořila trailer pro Cestu pustinou, se jmenuje Red 14 films? Já ano.)

Tuto knihu věnuji svým sestrám Herran a Renee, protože letos obě prokázaly velkou odvahu. Obě jste mi v roce 2013 daly velký dar a já vám chci oběma poděkovat.

Mé děti zbožňují, když vidí v mých knihách svá jména, tak je sem také připíšu: Ellie a Rexi, ahoj! Jsem moc šťastná, že jsem vaše máma. A poslední člověk, kterému bych chtěla poděkovat, je v mém srdci na prvním místě. Je to můj manžel, Gregory Robert Podunovich. Při práci na této sérii mě na každém kroku provázela Tvá víra ve mě. Děkuji Ti.

DOPIS ŠÉFREDAKTOROVI

MONUMENT 14

Jak jsme s přáteli unikli z epicentra katastrofy

ve Čtyřech rozích.

Šéfredaktorovi:

Četl jsem ve Vašich novinách úžasné příběhy o přeživších megatsunami. Tady v uprchlickém táboře Quilchena ve Vancouveru v Kanadě čteme tyhle dopisy občas nahlas. Někdy se přitom dozvíme dobré zprávy. Já si ale všiml, že téměř všechny vydané dopisy jsou od lidí z východního pobřeží.

Možná je to proto, že Vaše čtenáře víc zajímá, co se stalo lidem u nich doma. Nebo je možná něco s poštou a dopisy odtud Vám nechodí. Každopádně jsem pro Vás sepsal náš příběh v naději, že když ho otisknete, najdou nás naši rodiče.

Ráno 28. září 2024 jsem jel autobusem do školy, když udeřilo strašné krupobití. Naše řidička, paní Woolyová, projela autobusem předními dveřmi supermarketu Greenway, aby nás dostala do bezpečí před kroupami. Nakonec nás tam bylo čtrnáct.

Paní Woolyová odešla pro pomoc, a zatímco jsme čekali, spustily se bezpečnostní brány a uvěznily nás uvnitř. Až pak jsme v obchodě našli starou televizi a zjistili jsme, že došlo k megatsunami. Když příštího rána přišlo zemětřesení a do vzduchu unikly chemikálie, utěsnili jsme dveře a zabarikádovali se v obchodě.

Zůstali jsme tam dva týdny a zůstali bychom tam i déle, až bychom nakonec zemřeli při vzdušném bombardování, ale jeden kluk z naší skupiny, Brayden, byl postřelený. Opravili jsme školní autobus a někteří z nás se rozhodli zkusit štěstí a vyrazit na Mezinárodní letiště v Denveru.

Můj bratr, Dean Grieder, zůstal v obchodě s těhotnou dívkou jménem Astrid Heymanová a s třemi malými dětmi, Chloe Frasierovou a dvojčaty Caroline a Henrym McKinleyovými. Dean a Astrid mají oba krevní skupinu 0 a báli se, že když budou vystaveni chemikáliím, zaútočí na nás, jak se to už jednou stalo.

Vyrazili jsme do černočerné tmy a bylo to děsivé. Řídil náš velitel, Niko Mills. V autobusu nás bylo osm, ve věku od osmi do sedmnácti (kompletní seznam je níže). Po cestě jsme viděli těla i různé strašné věci. Byli jsme už na půli cesty, když nás přepadli kadeti od letectva. Vyhodili nás z autobusu a nedovolili nám ani vzít si zásoby, až na jeden batoh, který měl Niko.

Na cestě jsme ztratili jednoho člena naší skupiny. Josie Millerová si strhla masku a coby typ 0 se nechala vystavit chemikáliím, když nás pronásledoval zuřivý voják. Obětovala svůj život, aby nás ochránila.

Pomohl nám i další člověk, Mario Scietto. Spadli jsme do pasti, do díry v zemi, kterou tam nastražili otec se synem. Pokusili se nám ukrást masky a vodu. Mario nám pomohl se odtamtud dostat a dovolil nám odpočinout si v jeho protileteckém krytu.

Pak jsme šli, až jsme došli na shromaždiště na denverském letišti. Tam nás našla paní Woolyová, vojákyně v záloze. S Nikem jsme paní Woolyové řekli o tom, že můj bratr a ostatní zůstali v obchodě. Když jsme se dozvěděli o operaci Fénix (letecký útok, který zničil chemikálie a ten černý mrak a také srovnal se zemí celou oblast Čtyř rohů), snažili jsme se pomoct paní Woolyové najít pilota, který by byl ochotný letět na záchrannou misi. Prosili jsme jednoho pilota, když k nám přišel jiný a řekl, že nás tam vezme. Byl to táta těch dvojčat, která zůstala s Deanem a Astrid.

Letěli jsme zpátky do Monumentu v helikoptéře Wildcat, kterou pilotoval kapitán McKinley. Když jsme přistávali na střeše, viděli jsme, jak na NORAD dopadají první bomby. Nejdřív jsme zpanikařili. Dean a ostatní nebyli v obchodě! Odešli, aby se zkusili dostat na denverské letiště, a to chvíli předtím, než jsme přistáli. Ale Dean, můj bratr, nás viděl nahoře na střeše. Běžel zpátky a všechny jsme zachránili.

Ty strašlivé tlakové vlny horkého vzduchu při leteckém útoku nás málem smetly a viděli jsme, jak ty bomby protrhávají černou oblohu nad námi, ale dokázali jsme to.

Ze čtrnácti nás přežilo dvanáct. Jedenáct nás je tady v Quilcheně, ale jen pět z nás našlo své rodiče, nebo o nich má alespoň nějaké zprávy.

Jsme:

Alex a Dean Griederovi, 13 a 16 let

Jake Simonsen, 18 let

Astrid Heymanová, 17 let

Niko Mills, 16 let

Sahalia Wennerová, 13 let

Chloe Frasierová, 10 let

Batiste Harrison, 9 let

Max Skolnik, 8 let

Odysseus Dominguez, 8 let

Caroline a Henry McKinleyovi, 5 let

a

Josie Millerová, 15 let, předpokládáme, že mrtvá.

Brayden Cutlass, 17 let, zesnulý.

Prosím, pokud máte jakékoli informace o našich rodičích nebo příbuzných, volejte koordinační a relokační středisko uprchlického táboru Quilchena.

S pozdravem,

Alex Grieder

DEN 31

1. KAPITOLA

DEAN

NIKO SE ZADÍVAL NA KAŽDÉHO Z NÁS, na jednoho po druhém.

„Josie žije!“ zopakoval. „Drží ji proti její vůli v Missouri!“

Všichni jsme zírali na noviny, které držel. Byla to Josie. Měl pravdu.

„Jedu pro ni. Kdo jde se mnou?“

Nevěděl jsem, co říct. Musel jsem na něj zírat s pusou dokořán jako kapr.

„Ukaž nám to, Niko. Seš si jistej?“ zeptal se Jake. Jako vždycky se nejdřív chtěl ujistit, takže k Nikovi přistoupil a vzal mu noviny.

„Je to opravdu Josie? Víš to jistě?“ zeptala se Caroline. Všechny děti se nahrnuly k Jakeovi.

„Počkejte. Počkejte, položím to.“

Jake položil noviny na prostěradlo, které paní McKinleyová rozložila na zem místo piknikového ubrusu. Byli jsme venku na trávě, slavili jsme šesté narozeniny dvojčat.

„To je Josie! To je Josie, opravdu je to ona!“ vykřikl Max. „Myslel jsem, že ji vyhodili do vzduchu!“

„Opatrně s těmi novinami!“ varoval je Niko. Děti se tlačily a natahovaly krky, aby měly lepší výhled. Luna, náš chlupatý bílý maskot, si hověla v Chloeině náručí, kňučela a olizovala tvář každému v dosahu. Byla nadšená jako my všichni.

„Tak už to někdo přečtěte nahlas!“ postěžovala si Chloe.

„No tak, Chloe. Co kdybys poprosila zdvořileji?“ pokárala ji paní McKinleyová.

„Tak už to někdo přečtěte nahlas, PROSÍM!“

Hodně štěstí, paní McKinleyová.

Paní McKinleyová začala číst článek. Psalo se v něm, že podmínky v táboře pro skupinu 0 jsou neúnosné a že je mezi vězni na denním pořádku násilí. Uprchlíkům v táboře se prý dostává jen omezené lékařské pomoci. A taky tam stálo, že kdyby Booker nepřenechal plnou moc nad těmito tábory jednotlivým státům, nic z toho by se nestalo.

Já ale pozoroval Nika.

Kolébal se na patách.

Práce. Ta mu tady chyběla, uvědomil jsem si.

Niko byl kluk, který byl zvyklý na řád a práci. Tady v Quilcheně, v luxusním golfovém klubu přebudovaném na uprchlický tábor, byl jasně daný řád, ale na práci tu nebylo skoro nic kromě sledování depresivních zpráv, které čtyřiadvacet hodin denně přicházely ze všech koutů země, a postávání ve frontách.

Niko se tu užíral – stravoval ho zármutek a pocit viny, že na cestě z Monumentu na Mezinárodní letiště v Denveru, kde bylo zřízeno evakuační centrum, přišel o Josii. A umíral touhou něco dělat.

A teď si usmyslel, že pojede Josii zachránit.

Což bylo rozhodně absurdní.

Niko začal přecházet sem a tam, zatímco paní McKinleyová dočítala článek.

Děti měly spoustu otázek. Kde je Missouri? Proč Josii ten strážný bije? Můžou ji vidět? A můžou ji vidět dneska?

Niko ale jejich neustávající dotazy přerušil vlastní otázkou.

„Mohl by nás tam vzít kapitán McKinley?“ zeptal se jeho manželky. „Kdyby dostal povolení, mohl by tam s námi odletět, ne?“

„Myslím, že pokud oslovíme ty správné lidi, mohli bychom ji dostat sem. Vy děti tam přece nemůžete jen tak odjet a přivézt ji,“ prohlásila paní McKinleyová.

Vyměnil jsem si pohled s Alexem – ona opravdu Nika neznala.

Ten měl už v duchu sbalený batoh.

Otočil se na mě.

„Řekl bych, že když půjdeme my dva a Alex, máme nejlepší šanci to zvládnout,“ navrhl Niko.

Astrid se na mě pokradmu podívala. Neboj se, ujistil jsem ji očima.

„Niko, tohle musíme pořádně promyslet,“ namítl jsem.

„Co je tu na promýšlení? Ona nás potřebuje! Podívej, podívej se na tu fotku. Ten chlap ji mlátí! Musíme se tam dostat, a to HNED! Jako ještě dneska!“

Skoro už křičel.

Přišla k nám paní Dominguezová.

„Pojďte, děti. My si zahrát fotbal.“ Její angličtina byla jen o chlup lepší než Odysseova. Odvedla děti pryč, dál na trávník. Její starší synové jí pomáhali, vedli ty nejmenší a Lunu dál a dál.

Paní McKinleyová se k nim přidala a nechala nás, „velké děti“ – mě, Astrid, Nika, Jakea, Alexe a Sahalii – stát u piknikového ubrusu se zbytky jídla po oslavě narozenin dvojčat. Měli jsme krabici koblih s čokoládovou polevou, balíček sýrových tyčinek, žemle a jablka z „Klubovny“, jak tu každý říkal hlavní budově, v níž byla jídelna, kanceláře a odpočívárna.

Astrid, které břicho rostlo snad s každou minutou pořád víc, snědla svůj podíl, můj i Jakeův. Rád se dívám, jak jí.

Bříško jí rostlo každý den. Už to na ní rozhodně bylo vidět. Na jejím břiše to bylo vidět. Nesla ho před sebou a při chůzi se jí pohupovalo.

Když jim to Astrid dovolila, malé děti se střídaly, aby si mohly hrát s jejím pupkem. Já si s ním chtěl taky hrát, ale nějak jsem se nepřinutil se jí na to zeptat.

Nicméně nebylo nutné, aby děti slyšely naši hádku, takže jsem byl rád, že je odtáhli pryč. Paní McKinleyová si dala s touhle oslavou hodně práce a dvojčata by si ji měla pořádně užít.

Niko těkal očima a tmavou tvář měl trochu zčervenalou. To se stávalo, jenom když byl hodně naštvaný – jinak byl takový monotónní. Rovné hnědé vlasy, hnědé oči, světle hnědá pleť.

„Nemůžu uvěřit, že je vám to jedno,“ promluvil Niko. „Josie je naživu. Mohla by tu být s námi. Namísto toho je ale uvězněná v tom pekle. Musíme pro ni.“

„Niko, je odtud tisíce kilometrů daleko, za hranicemi,“ namítl jsem.

„Co tvůj strejda?“ navrhl Alex. „Kdybychom se s ním spojili, možná by pro ni mohl dojet sám. Missouri není od Pensylvánie tak daleko, když to porovnám s Vancouverem.“

„To nepůjde,“ přerušil ho Niko. „Musíme pro ni sami. Je v nebezpečí!“

„Niko,“ ozvala se Astrid. „Jsi rozrušený –“

„Vy si snad neuvědomujete, co pro nás udělala!“

„Ale uvědomujeme, Niko,“ ujistil ho Alex. Položil mu ruku na rameno. „Kdyby do sebe nepustila ty chemikálie, byli bychom mrtví.“

„Jo,“ přikývla Sahalia. Měla na sobě malířskou kombinézu vykasanou nad kolena a kolem pasu červený šátek. Vypadala naprosto a úplně v klidu, jako vždycky. „Uděláme, co bude potřeba, abysme ji sem dostali.“

„Dobře,“ vyštěkl Niko. Zamával rukama, jako by to s námi vzdával. „Půjdu sám. Bude to tak lepší.“

„Niko, všichni chceme, aby byla Josie volná,“ řekla Astrid. „Ale musíš být rozumný!“

„Myslím, že Niko má pravdu. Měl by pro ni jet,“ prohlásil Jake. „Jestli je na tomhle šíleným, zatraceným světě někdo, kdo ji dokáže najít, tak je to Niko Mills.“

Podíval jsem se na něj: Jake Simonsen, který si na sobě dává záležet. Bere antidepresiva. Cvičí. Opaluje se. Se svým tátou v jednom kuse hrají fotbal.

Astrid je šťastná, že se konečně sebral.

Zatnul jsem zuby. Tak moc jsem ho chtěl praštit.

„No tak, Jakeu!“ řekl jsem. „Nedělej to. Nepřesvědčuj Nika, že je to možný. Nemůže překročit hranice, dostat se do Missouri a osvobodit ji z vězení!“ pokračoval jsem. „To je šílenství!“

„Říká pan Bezpečný. Pan Uťáplý,“ rýpl si Jake.

„Tady nejde o tebe a o mě,“ vykřikl jsem. „Tady jde o Nikovo bezpečí!“

„Kluci, musíte se přestat hádat,“ vyjekla Sahalia.

„Jo, pozor, Deane, abys nám tu kvůli svojí nule nezdivočel.“

Udělal jsem dva kroky a už jsem byl u něj.

„To už nikdy, NIKDY neříkej,“ zavrčel jsem. Jeho úsměv povadl a já jsem viděl, že se chce rvát stejně jako já.

„Jste kreténi,“ prohlásila Astrid. Odstrčila nás od sebe. „Tady jde o NIKA a JOSIE. Ne o vás dva a vaše idiotský války, kdo je víc.“

„Tohle přece měla být párty pro dvojčata,“ připomněla nám Sahalia. „A my jim to ničíme.“

Viděl jsem, jak nás děti pozorují. Caroline a Henry se drželi za ruce, oči vytřeštěné a vyděšené.

„To je od vás vážně dospělý,“ pokračovala Sahalia. „Měli byste se hodně rychle sebrat. Vždyť budete tátové, proboha!“

Odešel jsem pryč.

Možná si Astrid myslí, že to ode mě bylo dětinské, ale mohl jsem buď odejít, nebo utrhnout Jakeovi hlavu.

Niko, Alex a Sahalia tu dennodenně snili o farmě Nikova strýce. Stejně jako já a Astrid, abych byl upřímný.

Nikův strýc žil na venkově v Pensylvánii v obrovském poničeném domě na rozlehlé, ale nevyužívané farmě s ovocným sadem. Niko a Alex vymýšleli, jak by se dal dům opravit a jak uzdravit stromy, aby plodily. Domnívali se, že bychom na farmě mohli žít všichni i s našimi rodinami, až a ne jestli je někdy najdeme.

Byl to hezký sen, to ano. Pokud tedy farmu nezaplavili uprchlíci.

2. KAPITOLA

JOSIE

DRŽÍM SE STRANOU.

Ta Josie, která se o všechny starala, je mrtvá.

Zabili ji v osikovém háji u dálnice někde mezi Monumentem a Denverem.

Zemřela zároveň s rozzuřeným vojákem.

(Já ji zabila, když jsem zabila toho vojáka.)

Jsem holka, v které bublá zuřivost a hrozí, že každou chvíli vybuchne.

Všichni, co tu jsme, máme skupinu nula a byli jsme vystaveni těm chemikáliím. Někteří z nás z těch chemikálií zešíleli.

Záleží na tom, jak dlouho jste jim byli vystaveni.

Já byla tam venku déle než dva dny, alespoň tolik jsme dali dohromady.

Každý den bojuju o sebekontrolu. Musím být na pozoru před svojí vlastní krví.

Vidím, jak jiní dovolují, aby je to ovládlo. Vypukají tu rvačky. Lidi vybuchnou kvůli nepřátelskému pohledu, kvůli nakopnutému palci nebo špatnému snu.

Když se někdo přestane ovládat, strážní ho uvězní v laboratořích v Hawthornu.

Když se někdo doopravdy utrhne ze řetězu, strážní ho odvlečou a on se už nikdy nevrátí.

Je to tím horší, že teď jsme o něco silnější než předtím. Zatvrzelejší. Uzdravování se u nás zrychlilo. Ne o moc, ale třeba stařenky už nepoužívají svoje hole. Propíchnuté uši se nám zacelují.

Buňky mají víc energie, jak tu lidi říkávají.

Nazývají to výhoda nul.

Nic jiného nemáme.

Tábor pro skupinu nula v Old Mizzou je vězení, ne útočiště.

Opuchýřovaní (skupina A), paranoidní magoři (skupina AB) a lidi, kteří zůstali kvůli chemikáliím sterilní (skupina B), jsou v uprchlických táborech, kde mají větší svobodu. Víc jídla. Čisté oblečení. Televizi.

Tady v Mizzou ale máme všichni skupinu nula a byli jsme vystaveni chemikáliím. Takže se ti nahoře rozhodli, že jsme všichni vrahové (což je nejspíš pravda, alespoň co se mě týká), a nahnali nás všechny na jedno místo. Jsou tu dokonce i děti.

„Ano, Mario,“ řeknu, když muž začne mumlat něco o tom, jak je to tu všechno špatně. „Není to spravedlivé. Popírají naše práva.“

Ale kdykoli mě prsty svrbí, abych nějakému idiotovi rozmašírovala nos, napadne mě, že udělali dobře.

Pamatuju si, jak babička vyprávěla o horečce. Vzpomínám si, jak sedávala na okraji mojí postele a přikládala mi na čelo vlhké žínky.

„Babi,“ brečela jsem. „Bolí mě hlava.“

Neřekla jsem to nahlas, ale prosila jsem ji o aspirin a ona to věděla.

„Mohla bych ti něco dát, holčičko, ale pak by horečka ustoupila. A právě horečka tě udělá silnější.“

Brečela jsem a ty slzy byly horké.

„Horečka přijde a spálí všechen ten tvůj dětský tuk. Spálí všechno přebytečné. Pomůže ti se vyvinout. Horečka je dobrá, dítě. Budeš pak neporazitelná.“

Cítila jsem se pak silnější? Ano. Cítila jsem se čistá. Mocná.

Díky babičce jsem se cítila skrz naskrz dobře a věřila jsem, že nikdy neudělám nic špatného.

Jsem ráda, že babička už zemřela. Nechtěla bych, aby mě teď viděla. Protože zuřivost přichází jako horečka, ale spaluje duši. Vaše tělo je silnější a vaše mysl je ukolébána ke spánku krvežíznivostí. Můžete se z toho dostat. Ale jakmile zabijete, vaši duši to poznamená. Nebude jen tak nečinně přihlížet. Bude jako pánev na smažení, rozpálená na hořáku, prskající, neklidná.

Koniec ukážky

Table of Contents

copyright

titul

Mapa

Věnování

PODĚKOVÁNÍ

DOPIS ŠÉFREDAKTOROVI

DEN 31

1. KAPITOLA

DEAN

2. KAPITOLA

JOSIE