Stanislav Brabec

Narodil se 23.12.1961 v Rokycanech. Od roku 1964 až do současnosti, žije v Praze. Již od dětství měl literární sklony a přispíval povídkami do školního časopisu. Jeho zájem o knihy vedl později i k vystudování střední polygrafické školy. Po jejím ukončení nastoupil na praxi do tiskárny Svoboda. Jeho literární tvorba se zaměřuje především na historickou krimi ze středověkého prostředí. Mimo literární činnost se také věnuje malbě obrazů technikou fixované křídy, které vystavoval v několika výstavních síních u nás, i v zahraničí.

Román Prokletí z mlh, je jeho vydávanou prvotinou a zavádí nás na počátek třináctého století na okraj Českého království, kde z neznámých důvodů ožívají mrtví. Tajemnou atmosféru místa umocňuje hustá mlha ležící v korunách hustých lesů. Co trápí tento kraj, se pokouší rozplést jezdec, přijíždějící do této zapomenuté oblasti v okolí hradu Volfštejn a nechtěně je zapleten do děje. Kniha svým bohatým dějem bezesporu zaujímá své místo u čtenářů kvalitní historické krimi.

Stanislav Brabec

Prokletí

z mlh

Ukážka z elektronickej knihy

2013

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© JHuslík, 2013

© Stanislav Brabec, 2013

www.eKnihulka.cz

ISBN 978-80-87808-18-4

Obsah

I. kapitola - Z mlhy se vynořuje neznámý jezdec a v nastalé noci podlehne mámivé hudbě.

II. kapitola _ Opilý Vítek s Fridrichem se sázejí s cizím mužem. Výhra se však ukáže být zlou noční můrou. Probudí se z ní?

III. kapitola - I řekl bůh: „Budiž světlo!“ a bylo světlo. Všude kolem Vítka je však tma a ještě se před ním otevírá vchod do pekla, kam má být svržen jedním z ďáblů.

IV. kapitola - Nejdříve je objeven rytířův překrásný kůň. Poté rytíř sám a nakonec mrtvola s jeho šípem v zádech.

V. kapitola - Vítek se zpovídá krásné paní a ta pak jemu. Však záhad je víc, než je zdrávo, a rytíř dostává těžký úkol k jejich objasnění.

VI. kapitola - Je dobré spojit se s někým proti něčemu, co nechápeme.

VII. kapitola - Ani noční bdění nic nevyjasní. Tělo pana Oldřicha je uloženo do hrobky. Všechny otázky, které padnou, se míjejí účinkem, a tak dojde k nejhoršímu.

VIII. kapitola - Tvář plná hrůzy neznamená, že je všemu konec.

IX. kapitola - Vítek spolu s druhy jen stěží hledá sílu k dalšímu pátrání. Stopy jsou však jasné a rozváží i dosud mlčící jazyky.

X. kapitola - Vítek se vydává do Vlčího lesa a dozví se víc, než by čekal.

XI. kapitola - Vítek s přáteli dorazí pozdě a je jat neznámou hrůzou mezi lidskými ostatky. Poté se stane svědkem děsivého tajemství.

XII. kapitola - K čemu jsou sny, které se nám snaží otevřít oči? Máme se snad probudit?

XIII. kapitola - Je třeba jednat a za použití malé lsti se podaří odkrýt další zločiny. Nové ráno se však ukáže být plné zmaru.

XIV. kapitola - Vítek musí nejprve zjednat pořádek a pak teprve třídit myšlenky. To hlavní mu však stále uniká.

XI. kapitola - Krásný večer zpestřený tajemnou pohádkou zkazí Vítkovi cit, jenž se zve žárlivostí.

XVI. kapitola - Záchranná výprava zklame a Vítek podlehne panice, kvůli níž se sám ocitne v pasti a ohrozí tím i dámu svého srdce.

XVII. kapitola - Družina se vrací bez úspěchu a Vítek vymýšlí plán, z kterého se udělá Kateřině mdlo.

XVIII. kapitola - Pohřební průvod se ubírá ztichlou krajinou ke kostelu, kde má nebožtíkova duše spočinout v klidu. Ten tu však nenalézá, neb ji čeká zápas se silami pekelnými, na jehož konci ne všechny duše budou spaseny.

XIX. kapitola - Paní z Volfštejna podlehne mámivým slovům a zatouží uvidět svaté ostatky. Je však hanebně obelstěna a má spočinout vedle nich!

XX. kapitola - Rytíři chvátají za temným stínem na svatá místa. Ztekou však brány zplozenců pekla a přicházejí opravdu v poslední chvíli.

XXI. kapitola - Očistný oheň má sílu vypálit všechno sémě hříšné nenávisti a rozprostřít mír a lásku v srdcích.

XXII. kapitola - Je nalezen tajemný lučištník a vše, co střežil.

XXIII. kapitola - Dorazí opat z kláštera v Teplé a vyslechne podivný, tajuplný příběh.

XXIV. kapitola - Zasněnou, zasněženou krajinou zazní tóny mámivé písně a zaniknou v její ztichlé náruči.

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

I. kapitola

Z mlhy se vynořuje neznámý jezdec

a v nastalé noci podlehne mámivé hudbě.

Hustá mlha by se dala krájet a jen místy se v ní daly tušit husté koruny stromů rostoucích po obou stranách cesty. Pozvolna se vynořovaly a na poslední chvíli se rozestupovaly po stranách. Mlha byla všude, prostupovala korunami stromů, protahovala se mezi jejich listy a němě a vlhce objímala jejich kmeny. Vše, čeho se dotkla, bylo rázem prosycené vlhkem. Kapka za kapkou klouzaly z listu na list, až padly do bláta na cestě. Tam se spojily se svými družkami a utvořily kaluž v blátě.

Teď se však kaluž rozstříkla na všechny strany, když se do ní zabořilo černé kopyto koně. Voda se ihned začínala vracet do prohlubně, když se kopyto zvedlo a těžce dopadlo o kus dál. Kůň byl již velmi unaven a jen zvolna kráčel krok za krokem po blátem pokryté stezce. Byl to nádherný kůň, hlavu držel i přes svou únavu zpříma a na dlouhém krku měl vlhkem zplihlé pletence černé hřívy. Na svém hřbetě nesl jezdce ještě více unaveného, než byl on sám. Byl to středně vysoký muž ve věku pětadvaceti let, oděný do kroužkové kápě, která mu splývala až na ramena. Nad řídkým plnovousem měl krátký zahnutý nos a husté obočí, pod nímž se skrývaly, v této chvíli přivřené, šedivé oči. Hruď mu chránila kroužková košile sahající až ke kolenům a nohavice z kůže končily ve vysokých botách. Kroužková košile byla převázána dvěma opasky, na horním z nich měl zavěšeno několik váčků s věcmi osobní potřeby a na spodním, volnějším opasku měl zavěšený široký meč. Ostří meče bylo skryto v malované kožené pochvě, ale jílec byl překrásnou ukázkou rukodělné práce zemí Východu. Kolem ramen jezdci splýval plášť našedlé barvy a on se do něj právě snažil ještě více zabalit, protože vlhko jej již celého prostoupilo a všemi údy se mu rozlézal chlad. Přes pravé rameno měl zavěšen štít ve tvaru trojúhelníku. Jak jej teď nadhodil při pokusu se alespoň trochu schovat před nepřízní počasí, zableskla se jeho plocha a ukázal se na něm červený vybledlý kříž. Neznámý byl tedy křižák, vracející se z křížové výpravy. Mnoho mužů vyslyšelo výzvy a sliby papeže a mnoha jeho kazatelů. Ze všech koutů Evropy vyjeli dobýt a chránit boží hrob. Mnoho jich vyjelo, ale jen málokterý z nich se vrátil domů.

Rytířův kůň zafrkal a zůstal stát uprostřed cesty. Jezdec přitáhl pravou rukou řemen a z mlhy se vynořilo ještě jedno zvíře, u kterého se již o ušlechtilosti hovořit nedalo. Tento kůň působil velmi žalostným dojmem a počasí tento dojem ještě umocňovalo. Byl to však jen nákladní kůň a nevyžadovalo se od něj patrně nic jiného, než aby přenášel skromný majetek svého pána při jeho poutích, a on tak činil. Muž přitáhl zvíře blíž a nadzvedaje se v sedle, zkontroloval obsah na jeho hřbetě. Byly to dva kožené vaky svázané k sobě tak, aby po obou stranách stejně zatěžovaly boky zvířete. Nahoře byla připevněna rytířova helmice, kopí a kuše se zásobou střel zabalených v pouzdře. Shledal, že je vše na svém místě. Vztekle zavrčel kletbu, když nenalezl pohodlnější oporu pro své mokré pozadí, a znovu pobídl koně ostruhami, nutě ho k další cestě blátem a vodou. Les se pozvolna rozestupoval a cesta vedla dál do bílé mlhy, už bez jeho doprovodu. Pak se ozval v mokrém vzduchu klokotavý zvuk. Jezdec zastavil a mimoděk se naklonil v sedle, jak dychtivě naslouchal zvuku přicházejícímu odněkud z bílé mlhy před ním.

„Konečně voda!“ ulevil si.

„Už to tu musí někde být, říkali, že do večera to musím stihnout.“

I kůň jakoby potěšen hlasem svého pána vyrazil vpřed. Cesta se svažovala a skutečně netrvalo dlouho a narazili na rychle tekoucí proud vody. S mohutným vystříknutím jej přebrodili a vyjeli na protější břeh. Přejeli táhlý vrcholek a znovu se dostali k brodu. Mlha zde již začala pomalu řídnout a v zorném poli rytíře se objevil protější skalnatý břeh, na kterém byl zatím beztvarý shluk domů. Když přijel blíž, poznal, že se za valem s kůlovou hradbou tyčí věž tvrze a k ní přilepené stavení ze dřeva, jaké si dřív budovala šlechta uprostřed svých poddanských vsí. Věž byla spojena můstkem s budovou kostela, jehož stupňovité střechy byly novější než ty na budovách tvrze. Tvrz budila dojem, že již není dlouho udržovaná a snad není ani obydlená. Vynořujíc se z mlhy, působila dojmem opuštěnosti. Když však vystoupal po svahu do její blízkosti, ukázalo se, že to byl jen zdánlivý dojem, neboť dveře kostela byly otevřené a zevnitř prosvítalo ven mihotavé světlo. Po jeho levé straně se z oparu začaly vynořovat další střechy. Byl u cíle. K mlze se přidal ještě štiplavý kouř z mnoha ohnišť pronikající otvory mezi došky a znepříjemňující život všech, kdo se snaží v tomto počasí alespoň trochu zahřát. Kde ale všichni jsou? Není přece tak pozdě, a přesto nepotkal ještě živou duši. Soumrak teprve začínal a mezi svahem, tvrzí a domy bylo jen pusto a prázdno. Rozhlížeje se na všechny strany, vjel po cestě mezi obydlí. Zpočátku roztroušená stavení se shlukla po obou stranách cesty a vytvořila úzkou uličku. Rytíř si je prohlížel a přemýšlel, co se skrývá za těmi mazaninou vyplněnými zdmi, přerušenými jen malými škvírami místo oken. Škvíry byly potaženy tenkou kůží z prasečích měchýřů, aby večerní chlad nevnikal do sednic vytápěných mnohde ještě otevřeným ohněm. Mnoho střech nemělo ani kamenný komín a kouř z nich unikal jen dírou mezi došky. Sem tam se v rodícím se šeru zableskl v oknech plamínek světla, ale venku byli jezdec a jeho dva koně stále sami. Jen štěkot psů doprovázel jejich kroky na malé náměstí, kam ústila ulice plná nečistot a bláta. Domy, které ho obklopovaly, byly honosnější a většina z nich měla vysoké zděné komíny. Stále to však byly jen stavby, hrázděné trámy na podezdívce vyplněné mazaninou. Houstnoucí šero ani nedovolovalo jejich bližší poznání. Kam teď?, pomyslel si rytíř a stále ještě váhal, kam vykročit a kde požádat o přístřeší na nadcházející noc. V zadní části náměstí, ze kterého se dalo jet několika uličkami, stál dům, jehož střecha převyšovala všechny ostatní budovy a která v tomto mlhavém šeru udivovala svou výstavností. Již se chtěl vydat tím směrem, když tu se z rozložité budovy po jeho levici rozezněl zvuk loutny. Jeho duše začala tát a s přibývajícími tóny strun povolovala i zima v jeho údech. Melodie byla tklivá a táhlá a nedoprovázel ji žádný hlas. Rytíř si protřel oči koženou rukavicí, aby lépe viděl, a pak těžce sesedl z koně. Chytil ho za uzdu a rázně vykročil za tím zvukem.

Došel ke vratům, na která prudce zabušil. Jeho duše zaplesala, nebylo pochyb, že za nepříliš vzhlednou fasádou domu se ukrývá hostinec. Štít upozorňující na bohulibou činnost tohoto podniku byl skryt pod spadajícím okrajem střechy, proto si ho rytíř všiml až teď. Dveře se na kousek pootevřely a ve škvíře se objevila vyjukaná tvář muže.

„Kdo jste, pane?“

„Do toho ti nic není, člověče, vezmi mé koně a uveď mě do lokálu. Nejsem zvyklý čekat a je velmi nepříjemné počasí,“ poroučel rytíř.

Podomek již i pohledem na večerního hosta poznal, že má před sebou urozeného pána, a vrata otevřel dokořán. Netrvalo dlouho a vyběhl i sám hostinský, aby se ujal tak vzácné návštěvy. Rytíři neuniklo, že všichni, kdož teď zaplnili dvůr, aby se o něj postarali, po něm kradmo pokukují očima plnýma strachu a obav. Uvedli ho do prostorné místnosti, kde byly podél stěn stoly s lavicemi. V kouři, který by se dal krájet a silně štípal do očí, sedělo několik postav. Strop byl podepřen dvěma silnými, stářím prohnutými trámy. V levém rohu byl krb, kde vesele plápolal oheň a okolo něhož se pohybovala tlustá žena v umaštěných šatech, míchající několik kotlíků zavěšených na železném roštu. Podlaha byla pokryta pletenými rohožemi, na stěnách vysely rozmanité kůže z beranů, divokých prasat, lišek a vlků. Místnost byla svým zařízením dost nevábná, zvláště pro tak zcestovalého člověka, jakým příchozí bezpochyby byl. To, co tady viděl, se nedalo ani trochu srovnat s tím, co spatřil ve Svaté zemi plné oslnivé nádhery, již vystavovali nevěřící tak rádi na odiv všem cizincům. Ale tady ze všeho čišela vůně domova, a proto poutník s úsměvem na tváři došel k ohni, nastavuje mu mokrá záda, a rozhlížel se, kam by se posadil.

„Buď vítán, pane,“ uklonila se nepatrně žena u ohně a prohlížejíc si rytíře od hlavy až k patě, zakřičela:

„Kateřino, pospěš! Ujmi se pána a zaveď ho nahoru, ať se může převléci a osušit.“

Ze vzdáleného kouta místnosti se na zavolání vynořilo děvče. Bylo mladé, kypré v bocích a v ruce ještě drželo džbán vína, jak dolévalo některému z hostů.

„Postarej se o pána!“ poručila jí hostinská.

Dívka zavedla rytíře do komory a on se mohl konečně převléci do suchých šatů, které mu tam společně s jeho zbraněmi přinesli pomocníci ze stájí. Dívka s ruměncem ve tváři se s nimi podělila o jeho mokrou zbroj.

„Nebojte se, pane,“ řekla, „zítra budete mít všechno suché. Teď pojďte dolů a najezte se u nás.“

To bylo vše, co děvče řeklo a ani ostatním nebylo do hovoru. Nezbývalo tedy než se s tím smířit. Loutna již zase zněla, a tak se rytíř dlouho nerozmýšlel a šel za jejím hlasem. V koutě lokálu stál nejmenší stůl, u kterého seděl jen jeden muž. Ten, drže v rukou nástroj, vyluzoval ty nejkrásnější zvuky, které rytíř za poslední dobu slyšel. Jakmile se před ním objevil nový host, muž přestal hrát a nově příchozímu pokynul rukou. Směsí němčiny a češtiny spustil:

„Jen dál, urozený pane, sedněte si sem a potěšte duši cizincovu v tomhle bohem zapomenutém místě. Jsem Fridrich von Zweter a jedu do Prahy potěšit vašeho nového krále svými verši, neboť se všude u nás říká, že král je velkým přítelem nás básníků a pěvců lásky.“

„Děkuji,“ odvětil příchozí, „jsem rytíř Vítek z Březnice a vracím se domů ze Svaté země.“

„Tak to si budeme mít o čem vyprávět,“ odvětil pěvec a podali si ruce.

Kateřina hned přinesla na stůl misku polévky, chléb a džbán piva. Vítek se nedal dlouho pobízet a bez okolků ponořil lžíci do hustého obsahu v míse. Fridrich začal zase pomalu hrát a mlčky pozoroval svého souseda při jídle. Po polévce přinesla hostinská pečený jehněčí hřbet a kaši z hrachu. Vítek jedl, poslouchal loutnu a mlčky si prohlížel ostatní osazenstvo hostince. Bylo tu nezvykle prázdno a hlavně ticho.

„Jsem vůbec v Čechách?“ pomyslel si chmurně a zapíjel tuhé maso velkými doušky piva. Po jeho levici seděli tři muži. Bavili se nezvykle tiše a popíjeli ze společného džbánku medovinu. Byli to patrně zbrojnoši místního pána, neboť zbytek osazenstva lokálu seděl od nich v uctivé vzdálenosti. Lidé z městečka nemluvili skoro vůbec, jen sem tam mezi nimi padlo osamocené slovo. Byli vesměs chudě oděni do režných oděvů přepásaných řemeny a pili pivo.

Loutna se najednou odmlčela a tvrdý drnčivý hlas pronesl:

„To je společnost, co? To tu v Čechách jsou všichni tak chcíplí, když si jdou sednout do hospody?“

„Jak se to vyjadřuješ, básníku?“ oponoval Vítek.

„S takovým slovníkem zaujmeš málokterou dámu u dvora.“

„Nechť,“ mávl rukou trubadúr.

„Tady to nikdo ani nepozná a tam vím, jak se mám chovat. Ještěže jsi přijel ty. S tebou bude snad lepší posezení než tady s těmi.“

„To doufám, pěvče, ale musíš k tomu také hrát,“ usmál se Vítek a plácl Fridricha po rameni.

„Ja, tak dáme něco veselejšího,“ pokýval hlavou a struny se zase rozezněly, teď v trochu veselejším rytmu. Když dozpíval veselou pijáckou píseň, kývl na šenkýřku a objednal další pití.

„Vyprávěj,“ pobídl Vítka a přisunul mu pohár.

„Není co,“ oponoval mu Vítek.

„Vyjel jsem na výpravu před dvanácti lety a protloukal se s ostatními, jak se dalo. Jeruzalém jsme však nedobili. To se podařilo až tvému jmenovci císaři Fridrichovi.“

„Tak na jeho zdraví!“ zahalekal trubadúr.

„Ne však bojem s nevěřícími, ale dohodou,“ mírnil nadšení svého souseda Vítek. „Dohodou?“ Podivil se Fridrich a odložil loutnu.

„Já měl za to, že s nevěřícími se dá mluvit jenom mečem?“

„To jsme si mysleli mnozí také, ale přišel nový císař a vše je jinak. Jeruzalém je teď volný pro nás i pro nevěřící.“

„To nemůže dlouho bůh trpět,“ pronesl loutnista a zhluboka se napil.

„Taky si myslím,“ napodobil ho Vítek a dodal:

„Snažil jsem se bohu sloužit se zbraní v ruce, ale poslední události mi víru vzaly. I když mě císař vlastní rukou pasoval na rytíře a věnoval mi krásného koně a zbroj.“

„Tak vidíš,“ vykřikl Fridrich „ztratil jsi víru a při tom tě pasoval ten, kdo tě o ni připravil.“

„To nebyl jen on,“ oponoval Vítek.

„To už byla jen poslední kapka v moři, při které pohár přetekl. Nebudeme si ale kazit večer vším tím hnusem, který se děje ve Svaté zemi a jenž nemá s vírou nic společného.“

Fridrich upřel na Vítka pohled a pak nadzdvihl obočí a zaskřehotal:

„Dobrá, ty jsi víru ztratil, ale já ještě nějakou mám. Ponech mi ji a můžeme se bavit o něčem, co zajímá nás oba. O hudbě a ženách. Víš ty, že se nacházíš na panství, kterému vládne žena?“

Vítek zavrtěl hlavou a Fridrich se k němu hned naklonil a šeptal mu přes půl lokálu do ucha:

„A dokonce svobodná žena.“

Vítek nevěděl, co tato informace znamená. Zda je důležitější pro pěvce nebo pro něj, ale byl tak zaujat jeho výkladem o tom, že se tu vlastně pokusí složit svůj první hold cizí paní, že si ani nevšiml, že zbrojnoši sedící vedle je poslouchají. Jeden z nich těm druhým dával posunky najevo, aby si zbraně vzali blíž k ruce.

„Proč tedy již neklečíš u jejích nohou?“ ptal se vesele Vítek pěvce, znovu si mohutně přihýbajícího z poháru.

„Není to totiž možné, protože dotyčná dáma je na návštěvě v blízkém klášteře, který založil její otec. Nepodařilo se mi zjistit, kdy se vrátí. No alespoň budu mít čas zapřemýšlet nad novou písní, kterou oblažím její srdce.“

Poté Fridrich znovu sáhl po loutně a vybrnkávaje jednoduchou melodii, jal se recitovat ukázku ze své tvorby. Ať už to bylo tím, že se blížil k cíli své cesty, nebo tím, že mu tady bylo tak dobře, cítil Vítek ve svých žilách proudit novou sílu a víra v život, která ho opouštěla, se s množstvím vypitého pomalu začala navracet. Ovšem večer teprve začínal a noc, která se snášela na krajinu, byla plná tajemství a překvapení. Kdo bude ten, jehož se bude týkat? Tóny loutny se dál nesly náměstím a zanikaly v uličkách z něj vedoucích a tmu oblažovaly svou lehkostí. Za zdi domů však zvuk nepronikal, neboť tam by ho stejně nikdo neslyšel. Tam byla jen tíseň a strach. Lidé se krčili ve svých postelích a schovávali své tváře pod přikrývky, děsíce se, co přinese tato noc a zda nebude horší než ty předešlé. Štěkot psů už nebylo slyšet a v městečku se ujala vlády tma. Tma studená a chladná, jak může být jen smrt. Jen proboha dál zůstat u ohně pod svou zamčenou střechou a nevylézat. Za nic na světě nevylézat ven!  A přece! Tam u staré tvrze se pohnul stín. Avšak kde je ten, kdo ho vrhá? Stín bez těla? Mihotavé světélko dál kouzlí světlo a stíny po stěnách a postavy na nich namalované ožily jeho hrou.

II. kapitola

Opilý Vítek s Fridrichem se sázejí s cizím mužem.

Výhra se však ukáže být zlou noční můrou. Probudí se z ní?

Lidé z hostince se začali pomalu vytrácet. Bylo to dost brzy na to, že tma padla teprve před malou chvílí. Hostinský již také seděl tiše v koutě a mlčky pozoroval osazenstvo, jež zůstalo sedět u stolů. Oba urození páni se vesele bavili a nikoho a ničeho kolem sebe si nevšímali. Děvče jim pilně dolévalo a to jim naprosto stačilo. Právě když jim neslo další džbánek piva, chytil je Vítek kolem boků a posadil si je na klín.

„Proč chodit daleko, Fridrichu?! Zde máš děvče jako květ. Neváhej a popusť uzdu své vášně. Což není ta dívka hezká?“

Poplácal jí po stehnech a děvče, krotíc jeho ruku, chtělo vstát.

„No tak, nespěchej a napij se s námi,“ pobízel ji.

„Já nevím, zda mohu, urození pánové,“ odporovala a rychle pohlédla do místnosti, jestli ji hostinský nesleduje. Ten však seděl v koutě a mlčky pozoroval svoji ženu poklízející u krbu. Pak nesměle uchopila nabízený pohár a vypila ho. Utřela si hřbetem ruky ústa a zašvitořila tichým hláskem:

„Krásně hrajete, pane. Již dlouho jsem nic tak krásného neslyšela.“

„Nepovídej,“ usmíval se na ni loutnista.

„Panství tvé paní je určitě bohaté a v tomto městě se musí zastavovat mnoho kupců a poutníků… Snad to tady nevypadá každý den jako dneska?“

Dívka se viditelně ulekla. Zamžikala očima a urychleně vstala z Vítkova klína.

„Neutíkej,“ snažil se jí v tom již dosti podroušený Vítek zabránit. Děvče se však vysmeklo a zmizelo.

„Divný kraj,“ uchechtl se Fridrich a naléval oběma ze džbánu.

„V takovém městě, jako je tady to, musí být určitě daleko víc živo, než se nám teď jeví.“

„Možná,“ přikývl Vítek.

„Neměl jsem čas je zkoumat, a že tu není plno, mi nevadí, alespoň budeme mít obsluhu jen pro sebe.“

Oba se tomu hlučně zasmáli a znovu si připili na zdraví. Netrvalo dlouho a volali děvče zas. Dívka byla trochu odměřenější, ale přesto jí vnutili pití. Fridrich začal zpívat v cizím nářečí a Vítek podupával do taktu. Děvče naslouchalo s rozšířenýma očima, a když trubadúr dohrál, nesměle se zeptala, o čem to tak krásně zpíval.

Fridrich odložil nástroj, usadil ji vedle sebe a šeptal jí do ouška:

„To je řeč jižní Francie, v níž opěvují pěvci, jako jsem já, krásné ženy, jako jsi ty.“

„Všechny pane? I neurozené?“

„Všechny, srdíčko, záleží jen na básníkovi, která z vás ho uvězní do svých sítí a která ho spoutá svou láskou.“

Kateřině se začala po tvářích znovu rozlévat červeň, ač byla jistě v hospodě na ledacos zvyklá. Svědčilo to o tom, že nebyla ještě zkažená prostředím, v němž se nalézala.

„Všechny písně však nejsou jen o lásce. Mnoho z nás skládá i dlouhé hrdinné eposy o rytířských činech na dvorech králů.“

„Tam už není místo pro lásku?“ zeptala se.

„Je a není. Tam jde o věci daleko důležitější.“

„Jaké?“

„O čest. Napij se s námi a já ti některý z nich přeložím, abys mu rozuměla.“

Koniec ukážky