Richard Crha

Narozen 19. 10.1953 v Litoměřicích. Dramaturg kulturního střediska, novinář a redaktor, spisovatel, jeho básně vycházejí v několika časopisech.

Kromě toho, že se narodil a ještě se mu nepodařilo umřít, pracoval s některými mnohem zodpovědnějšími spoluobčany v Televizním klubu mladých (ČT), když byl mladý, rovněž v Ahoji na sobotu, když ho bavilo volat Ahoj, načež, když měli lidi plné ruce klíčů, kterými si chtěli aspoň jednou zazvonit, přestoupil do Mladého světa, kde obdivuhodně omládnul a psal texty ne-li do mramoru, tak pískovce určitě. Celý dvacet let opatroval svůj celoživotní projekt, totiž časopis Pivní kurýr, kde šířil osvětu mezi lidma, kteří si zamilovali pivo jako takové a jeho vlastní hlavou vymyšlený slogan: "Kdo nečte Pivního kurýra, pije nevzdělán," byl velmi oblíbený ve všech cenových skupinách. Poslední jeho zodpovědnou prací byl televizní pořad "Stalo se...", ve kterém si společně s autorem projektu Jiřím Podlipným dělal tak dlouho srandu z politiků, až jim to zatrhli. Poslední dva roky již jen píše knihy a má rád jednu holku, protože je věrný.

Slovo autora:

Dámský kalhotky a duha mají tolik styčných bodů, že mě vždycky napadlo plno hezkých věcí, když jsem je stahoval. A přesně v ten stahovací okamžik se nade mnou vždycky klenula duha, zaoblená do půlkruhu, o níž by její bohyně, jistá Iris, s trvalým bydlištěm na Olympu, řekla poeticky: „Stáhnu si ty kalhotky. Ale co bude potom?“

Richard Crha

Sedmero kalhotek v barvách duhy

Ukážka z elektronickej knihy

2013

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© eKnihulka, 2013

www.eKnihulka.cz

ISBN 978-80-87808-00-9

***1

„Klepneš-li džbánem o hlavu a uslyšíš dutý zvuk, nemusí to ještě znamenat, že je prázdný džbán.“

(Baskické úsloví)

Když jsem zjistil, že mě v mém životě nikdo nepotřebuje, uvařil jsem si kafe. Myslím, že v takovém rozpoložení se nic rozumnějšího ani udělat nedá. Černé kafe s lógrem po místnosti zavonělo a vcelku mi chutnalo.

Aspoň něco.

Jinak byl totiž můj život zcela bez chuti a zápachu.

Věcí bez chutí a zápachu je sice víc než dost, ale momentálně si vyjevuji jen své žití, protože jsem s ním denně pohromadě.

Bez chuti a bez zápachu, to je přesné.

Nevím, jak bych to výstižněji vyjádřil, ale je to tak. Pokud totiž cítíte, že v místnosti dominuje jen vůně černého kafe s lógrem a ještě k tomu víte, že vás v životě nikdo nepotřebuje, můžete se klidně oběsit a teprve až po desíti dnech, kdy vaši sousedé začnou něco cítit, teprve pak se něco stane.

Je to tak.

Odříznou vás, odvezou, spálí a smetou do plechovky.

Žádné velké ciráty.

Tak nějak jsem cítil svůj život bez chuti a zápachu.

Nebylo tomu vždycky tak.

Ještě si jakžtakž pamatuji na dobu, kdy jsem někomu patřil a také mě někdo potřeboval. Nebudu raději ani říkat kdo a k čemu, nicméně potřeboval. Ale to už je tak dávno, že i černé kafe s lógrem má mnohem silnější aróma než život, který u psacího stolu vnímám jako bezcennou záležitost.

Někdo říká, že život má ohromnou cenu.

Někdo dokonce říká, že je k nezaplacení. Tak velkou má prý život cenu.

Neřekl bych.

Život má přesně takovou cenu, jakou si člověk sám stanoví.

Jinak by lidé nepáchali suicidium, kdyby jejich život stál alespoň za něco. A raději se ani neptám, kolik je stála odvaha při koupi pěti metrů provazu.

Domýšliví lidé jdou ve svých odhadech sebe sama až do miliard, řadový člověk se cení přibližně na dva tři miliony, chudák by ho vyměnil za dvě stovky a já na to kašlu.

A pak: K čemu je vám jakákoliv odhadní cena, když pijete černé kafe s lógrem a víte, že vás nikdo nepotřebuje a navíc vás ani nejde odložit do antikvariátu jako nepotřebný, ošuntělý tisk nebo odvézt do sběrného dvora, určeného pro věci, které přestaly fungovat.

Ano, přesně ten pocit mám.

Nefunguji.

Fungují mi sice ještě trochu játra, občas tluče srdce, plíce se tu a tam vzdouvají, patrně i koloběh krve má ještě tendenci se nezastavit a také nějaké další maličkosti uvnitř vykonávají svou mravenčí práci, ale život jako takový mi příliš nefunguje.

Někde se zadrhává, ale nevím přesně kde.

Je to stejně jedno.

I kdybych věděl, kde se zadrhává, těžko bych s ním cokoliv udělal. Opravny životů ještě nikdo nezaložil, a i kdyby, stejně si to nakonec, máme-li na ten život ještě sílu, musíme, nejspíš na koleně, opravit sami.

Sami v sobě.

Snad i proto jsem se tak trochu před lidmi uzavíral do ulity všedního dne, nikoho do svého domečku na zádech nevpouštěl a na některé lidi jsem dokonce zanevřel.

Nic mi neudělali, ale občas mohli.

Vím, že je to chyba; člověk má chodit mezi lidi, aby se mu udělalo alespoň špatně. I stav, že je vám špatně, je známkou života.

Já však necítil vůbec nic.

Jako by se mělo schylovat k nějaké operaci; anesteziolog vám již dal nadýchat, byť intravenózně, rajského plynu, ale ještě do vás nebylo říznuto.

Představoval jsem si alespoň okamžik, kdy někdo za mnou přichází k nemocničnímu lůžku a přináší mi ze soucitu broskvový kompot. V tu chvíli jsem se na chvíli rozesmál, neboť nemůže být v životě humornější situace, než když na lůžku nemůžete příliš dýchat a najdou se ještě lidé, kteří mají pocit, že broskvovým kompotem se všechno spraví.

Broskvový kompot proti rakovině, to je, panečku, skvělá trefa.

Nemám proto jako znehybněný potřebu chodit mezi lidi, ale ani se před světem zamykat. Občas přejdu po místnosti sem a tam, to ano. Chvíli se dívám z okna a registruji, že obloha je modrá, střechy domů červené a vzduch neviditelný. Včera, když krátce zapršelo, vysunul jsem stejně krátce ruku z okna a zaregistroval jsem fakt, že déšť je mokrý.

To je tak asi všechno.

Modrá obloha, červené střechy, neviditelný vzduch, mokrý déšť. A dál už nic.

Svět se mi neustále umenšoval. A já nevěděl, jak svůj život do něj umístěný alespoň trochu nakypřit, přifouknout, zkusit mu přifařit jeho druhou mocninu. Přitom by někdy stačilo, kdyby byl ten svět alespoň takový jako včera.

Nic už nebude tak, jako včera.

Cítil jsem, jak mi ochabují svaly, jak ruka drží tužku nejistě a také kterak musím na napsané řádky zaostřovat oči a pak se divit, z jakého centra někdo poslal myšlenku, když jsem myslel na něco úplně jiného.

Už ani nevím na co.

Nic mě neinteresovalo, nelákalo, nevábilo, nepábilo, nechutnalo, nenutkalo, neponoukalo; jakoby se všechna ne domluvila a dala si rande u mého psacího stolu.

Ano, tak nějak to bylo, což bylo jediné ano.

Měl jsem sice rozepsaný rukopis knížky o tom, proč chleba potřený máslem, když vám vypadne z ruky, spadne na zem vždycky tou namazanou stranou, ale prvních sedmadvacet stran rukopisu jsem zahodil z docela prozaického důvodu: Je totiž úplně jedno, proč chleba s máslem padá na zem právě namazanou stranou.

A přitom jsem měl všechno ověřené.

Téměř s protivnou dokonalostí.

Minulý týden jsem kvůli tomu koupil sedm bochníků chleba a tři kusy másla. Ze sedmi chlebů jsem nakrájel 161 plátků a všechny potřel máslem. Vypadalo to u mně divně; kamkoliv jste pohlédli, tam byl nějaký namazaný chleba. Kdyby přišla v tu dobu nějaká návštěva (které snáším jen s velkým sebezapřením), jistě by si pomyslela něco o bochníkovém mejdanu.

On to svým způsobem takový chlebový dýchánek byl, ale vědecké pokusy by měly probíhat za stavu absolutní střízlivosti, jinak by vám promile rozmařilých a proto chybných kroků mohly zhatit serióznost vašeho bádání.

Pak jsem namazané chleby z výšky svých očí, tedy 183 centimetrů nad zemí, začal plátek po plátku pouštět na zem.

Létaly hezky.

Ve všech případech dopadly na zem právě tou namazanou stranou, jako by se chlebánky domluvily. Vyvodil jsem z toho jeden velmi důležitý poznatek – totiž ten, že to budu muset po sobě uklidit, abych mohl i nadále po svých bytových prostorách chodit sem a tam a cítit alespoň vůni černého kafe s lógrem, vidět modré nebe, červené střechy domů, neviditelný vzduch, za deště mokré kapky a tomu podobně.

Jinými slovy jsem vám chtěl skrze tyto řádky naznačit, že celou tu věc s namazanými chleby již nemusíte zkoušet. Došli byste k přibližně stejnému závěru. A protože je takový závěr vzhledem k našim přetíženým životům přinejmenším vágní, je třeba nad některými věcmi mávnout rukou.

Ostatně, v této fázi jsem rukopis o chlebové problematice hodil včera do koše.

Dnes, když jsem dopil černé kafe s lógrem a pohledem z okna zaregistroval, že obloha je modrá, střechy domů červené a vzduch neviditelný, jsem rukopis z koše opět vytáhl.

Nebyl tak hloupý jako pokus samotný. Cituji z něj řádky, které jsem považoval za únosné:

Prodavačka, která mi sedm bochníků chleba s kroucením hlavy doleva a doprava kladla na pult, se zvědavě zeptala, na co že potřebuji sedm bochníků? Že vždycky beru jen jednu půlku. Že je to takové zvláštní, že?

Ráda si kladla otázky, na jejichž konci bylo vždycky že. Že brát po celý rok půlku chleba a pak najednou bochníků sedm, je dokonce velice zvláštní, že? Že tolik chlebů najednou ani nejde sníst, že? A tomu podobně, že?

Chtěl jsem jí původně odpovědět, že i kdybych koupil těch chlebů sto sedm, tak je jí do toho úplné hovno, že? Ale slovo „úplné“ jsem nakonec neřekl.

Na to, k čemu potřebuji tři kostky másla, se už raději nezeptala.

Ani se jí nedivím.

Mně například kdyby někdo řekl, že je mi do toho hovno, také bych se již více na nic neptal a vzal bych prostě na vědomí, že je mi do toho hovno, i kdyby ten člověk kupoval dva náklaďáky másla i s vlečňákem.

Někdy lidé trpí zbytečnou zvídavostí. Nemají dost svých problémů, tak se alespoň pokouší řešit problémy druhých, byť by to ani žádné problémy nebyly.

Vy snad vidíte problém v tom, když někdo kupuje sedm bochníků chleba nebo někdo jiný náklaďák másla i s vlečňákem?

Lidé často kroutí hlavou doprava i doleva, když něco nechápou.

Řeknu to ještě jinak.

Kdyby se mě prodavačka slušně zeptala, proč je těleso ponořené do kapaliny nadlehčováno silou, která se rovná váze, respektive tíze kapaliny tělesem vytlačené, Archimédův zákon bych s ní ve vší slušnosti rozebral do těch nejmenších podrobností.

I tuto věc jsem měl ozkoušenou; nerad totiž slepě věřím poučkám, které se po staletí jen papouškují.

Je tomu pár dní zpátky, když se mně na ulici jedna dívka zeptala, jestli nevím, kde je v naší čtvrti ulice kpt. Vernera. Tu ulici jsem neznal, dokonce jsem ani nevěděl, že existoval nějaký kpt. Verner. Ale abych ji ukonejšil, případně abych se blýskl, že alespoň něco vím, přeříkal  jsem jí na ulici a do puntíku celý Archimédův zákon.

Dívka se usmála a zeptala se:

„A proč je, proboha, těleso ponořené do kapaliny nadlehčováno silou, která se rovná, jak jste to říkal? Váze kapaliny tělesem vytlačené? K čemu vám to je?“

„Pojďte se mnou,“ řekl jsem.

Šli jsme ke mně domů, kde jsem v koupelně napustil vanu, změřil výšku hladiny a dívku vyzval, aby do vody vstoupila. Vysvlékla se a vstoupila do vody. Opět jsem změřil výšku hladiny a také obdélníkový tvar vany, abych mohl poté vypočítat, kolik kapaliny svým ponorem vytlačila. A potažmo pak, jakou silou byla dívka nadlehčována.

Jsou lidé na světě, které vůbec nezajímá, kolik toho vytlačí, zvláště když jsou ponořeni. Je to škoda. Kdyby každý z nás věděl, jakou výtlačnou silou disponuje, hned bychom měli théma k upřímnému rozhovoru.

Dívka s hlavou pod vodou však vypouštěla jen bublinky.

Nijak jsem ji neohromil.

Moc toho nevytlačila.

Měla však radost z toho, že se mohla vykoupat a jakmile lidé mají z něčeho radost, úplně kašlou na všechny fysikální zákony. Mám dokonce pocit, že by lidé při té vší radosti tolerovali i to, kdyby se zeměkoule zbláznila a přestala se otáčet kolem své osy.

Jenže nepřestane.

Točí se od svého počátku a ještě chvíli bude.

Říkají moudří, že se bude otáčet přibližně ještě čtyři a půl miliardy let; pesimisté tvrdí, že to budou jen necelé čtyři miliardy, což však ani v jednom případě není mnoho, když uvážíte, že se již pět miliard let, kdy život na Zemi vznikl, dobrovolně otáčí. A my se vezeme s ní.

Jsme tedy již za polovinou a to je na pováženou.

Druhá polovina života, po zkušenostech, kterých jsme nabyli v polovině první, je vždy náročnější.

Na psychiku určitě, protože již víme, že v té druhé polovině života nakonec umřeme a to člověku nikdy nepřidá.

Ale zpátky do vany.

Lidé jsou v tomto ohledu zvláštním plemenem. Jakmile mají radost, byť jen z toho, že se vykoupali, vše ostatní hodí s ledovým klidem za hlavu. Jen se schválně někdy při chůzi otočte. Vsadím se, že i vy najednou za sebou uvidíte haldu věcí, z radosti odhozených lidmi bezstarostnými.

A proto ti, kteří nemají radost téměř z ničeho, do těch hald pak zlostně kopou a halasně lamentují, co se to tady povaluje za svinstvo. Řekl bych, že alespoň z něčeho mají radost. Mít do čeho kopnout, když nemáte v životě z ničeho radost, je občas ozdravné.

Po týdnu jsme se s ponořující dívkou rozešli a to z prozaického důvodu: Ve slabé chvilce totiž přiznala, že žádná ulice kpt. Vernera neexistuje.

Vyvodil jsem z toho jediný závěr.

Že neexistuje ani žádný kpt. Verner. Jakýsi generál tohoto jména je sice v současné době velitelem našich (a tedy i vašich) vzdušných sil, ale živí lidé nemívají na svou ulici nárok.

Na ulici musíte přinejmenším umřít.

A i kdyby pak po všech mrtvých měly být pojmenovány veškeré ulice světa, měli bychom více ulic než lidí, a to je neúnosné. Propočítal jsem to a – nevycházelo to.

K některým věcem se sice dopracujete cestou poněkud pracnou, ale výsledek je pak téměř vždy ohromující.

Z poslední doby mám tedy dvě věci naprosto dokonale zmapované. Chléb potřený máslem dopadne na zem vždy namazanou stranou a kpt. Verner neexistuje.

Co víc si přát, když vás nikdo nepotřebuje a v místnosti cítíte jen vůni černého kafe s lógrem…

Toliko citace únosných řádků. Některé méně únosné, například o tom, že čistá, vykoupaná dívka po sobě neumyla vanu, jsem vynechal. I to je ale signifikantní pro náš veškerý život: Častokrát se sice očistíme, ale zbude po nás špína.

Jistě uznáte, že do takové knihy byste se začetli natotata. Vidím to tak, že byste od takové knihy prakticky neodtrhli oči. Takových knih totiž mnoho nevzniká. Většinou bývají knížky o tom, jak se dva mají dlouho rádi a nakonec se rádi nemají, přičemž mezi tím stačí ještě někdo z jejich blízkého okolí umřít, někdo něco ukrást, někdo povýšit v zaměstnání, někdo ponížit druhého, znáte romány.

Prostě samé prkotiny, které zažíváme dnes a denně a nikoho již neohromí, protože už to tak chodí. Lidé se mají chvíli rádi, pak se rádi nemají, občas někdo z našeho blízkého okolí umře, sem tam nějaký hlupec povýší ještě na většího hlupce, přičemž po své cestě vzhůru stačí urazit či ponížit nás, hlupce docela maličké, kteří jsme rádi, že alespoň po náročném dni přichází smířlivá noc, kdy většinu těch věcí alespoň na chvíli zaspíme. Ale aby se někdo zamyslel nad faktem, proč chleba padá na zem namazanou stranou nebo proč neexistuje kpt. Verner a tudíž ani jeho ulice, to ještě nikoho nenapadlo.

Snad i proto jsem rukopis z koše vytáhl; ostatně, ponorná dívka, kterou prozatím ponechává výtlačná síla chladnou, v něm bude hrát docela důležitou roli. Alespoň do času, než to pochopí.

Jenže co dál?

Co dál, když vám ještě trochu fungují játra, srdce, plíce, koloběh krve plus nějaké maličkosti? A to i při vědomí faktu, že obloha je modrá, střechy domů červené, kapky deště mokré a vzduch jako vždycky neviditelný?

Co dál?

Na tuto otázku jsem neznal odpověď, protože jsem opravdu nevěděl, co dál. A když nevíte, co dál a jak s tím naložit, není to nijak jednoduché. Už jenom proto, že nevíte, co dál. A jak s tím naložit jakbysmet.

Na to, co bude dál, totiž ještě nikdo nepřišel.

Snad i proto lidé nemají tuto otázku příliš v oblibě.

Ani se jim nedivím.

Raději nad ní mávnou rukou nebo pokrčí rameny. Bohatě jim dostačí, co bude teď, co bude k večeři, co dávají v bedýnce, ve které se to hlupci také jen hemží a tomu všemu věnují veškerou svou energii, než nakonec usnou a všechno zaspí.

Bylo mi však hloupé a připadalo mi poněkud srabařské nad otázkou Co dál? mávnout rukou nebo pokrčit rameny. Natož pak uspokojit se tím, co bude teď, co nám v bedýnce uvaří k večeři, protože ať přepnete na kterýkoliv kanál (jak příznačné označení!), všude se vaří a vaří a vaří, takže jestli nás z dálky monitorují Marťané nebo něco jim podobného, jistě si ťukají na hlavu, kam jsme se za těch pět miliard let dopracovali.

A ještě tomu věnovat veškerou energii?

Fuj. To raději umřu hlady.

Hlady se umírá tak, že nejíte, nejíte a pak nejste.

Umyl jsem alespoň hrnek od černého kafe.

Při té příležitosti jsem si vzpomněl, jak mi posledně říkal instalatér, že nemám vylévat lógr do sifonu, že se vbrzku zanese. Že lógr a sifon se nemají ve veliké oblibě. Že nechápe hovada, která vylévají lógr do sifonu. Že sifon je od toho, aby odtékal, nikoli aby se zanášel, že? Připomínal mi prodavačku chleba, také byl samé že.

Vyvodil jsem z toho jediný závěr: Že je dobré mít známého instalatéra, když vyléváte lógr do sifonu. Že?

Známého instalatéra jsem si v podstatě vypěstoval. Nejdříve to byl docela neznámý instalatér, kterých se v terénu potulují stovky a teprve v okamžiku, kdy mi po třetí návštěvě řekl, které že to hovado vylévá lógr do sifonu, stal se mým dobře známým instalatérem, hovado jedno.

Vím, že mi budete oponovat.

Čtenáři jako takoví rádi oponují.

To je na nich pěkné, protože na rozdíl od autora nad řádky přemýšlejí. Sedí si v křesle, čtou si a oponují. Občas možná souhlasně pokývají hlavou, když mají na věc podobný názor. A čím více souhlasně pokyvují hlavičkami, tím víc dávají najevo, že autor je jejich člověk.

Že je z jejich těsta. Že má stejnou krevní skupinu. Že je to přesně, přesně tak, jak napsal. Že občas také vylejou lógr do sifonu a při návštěvě instalatéra si v duchu přiznají, že jsou tak trochu hovada. Že jim rovněž alespoň jednou v životě spadl chleba na zem namazanou stranou. Že by také rádi občas na ulici potkali pěknou dívku, která by se vysvlékla a ponořila do vany. A dokonce by jim bylo šumafuk, že neexistuje nějaká ulice kpt. Vernera. Co je nám do kpt., když máme poklad ve vaně. A mají pravdu. Jsou takové chvíle, kdy je nám úplně jedno, kolik jsme toho vytlačili, neboť jsme nadlehčováni jinou silou, která se zaplaťpámbů nedá změřit.

Mám ale rád i čtenáře, kteří oponují. A úplně nejraději mám čtenáře, kteří si řeknou, že jsme oba dva pěkná hovada.

Já i instalatér.

Nejspíše byste vy, rozumní, navrhli, že by bylo lepší lógr do sifonu nevylévat. Že by bylo lepší vylévat lógr do hajzlu, že? To je vcelku rozumné, že? Ale k čemu by vám potom byl známý instalatér? Že?

Na hovno.

Kdyby lidé nevylévali lógr do sifonu, instalatéry by mohli šmahem zrušit.

Nebylo by třeba instalatérů, kdybychom byli disciplinovaní.

Spousta lidí by se dala zrušit, kdyby ostatní dělali, co by měli. Jenže kolik by nás nakonec zůstalo? Že?

Zůstalo by na světě jen pár lidí, kteří chodí vylévat lógr do hajzlu, tak je to. Do hajzlu, který protéká, takže i vám by nakonec instalatér sdělil, že neumíte pořádně splachovat, že? Že musíte za šňůrku zatáhnout až zcela dolů, že? A tři vteřiny podržet, že? A podívat se, jestli se pacička nahoře navrátila do původní polohy, že?

Vždyť jsem vám říkal, že i instalatéři jsou pěkná hovada.

Jistě chápete, proč jsem ve svém životě řešil samé závažné otázky. Jedny z nejzávažnějších. Na mnohé z nich jsem nenacházel odpověď, a proto musela zákonitě přijít i otázka: Ale co dál?

Co dál?

Když si položíte tak naléhavou otázku a nemáte na ni odpověď, přijde vám život ještě bezcennější než před tím. Sifon nesifon, hajzl nehajzl.

Někdo proto říká, že lidé by si neměli zbytečně klást naléhavé otázky. Že je pak frustruje vědomí, když na ně neznají odpověď. Celou záležitost pak lacině uzavřou tím, že když neznám odpověď, nemám se na nic takového ptát.

Ani sám sebe.

Že nejlepší je ráno vstát, nasnídat se, převléknout se, vyčistit si zuby, jít do práce, tam něco podělat, pak jít z práce, navečeřet se nebo se alespoň podívat, jak patlají strouhanku s masem v bedýnce na všech kanálech, pomilovat se s osobou blízkou, která je již od ledna letošního roku také trestně zodpovědnou, vyčistit si zuby (nebo obráceně) a jít spát. Jen v takovém tempo-rytmu se můžete naléhavým otázkám jakžtakž vyhnout.

Jakmile si ale sednete k psacímu stolu a z okna vidíte modré nebe, červené střechy domů a neviditelný vzduch, vtíravá otázka: „Co dál?“ vás přepadne ve vší naléhavosti.

Mám to ozkoušené.

Jako s těmi namazanými chleby, jako s tou dívkou, která se ponořila do mé vany a byla nadlehčována takovou silou, že všechny její vcelku pěkné tvary pak stoupaly vzhůru a já jsem je později bral do rukou a říkal přitom věty, že takové tvary jsou jako stvořené k braní do rukou.

To je rovněž velká bolest, že lidstvo bere málo do rukou tvary opačného pohlaví, včetně pohlaví samotného. Pořád něco rozebíráme a řešíme věci nepodstatné, zatímco kdybychom častěji brali do rukou tvary opačného pohlaví a pohlaví samotné, jistě by nebylo na světě tolik vyhrocených konfliktů, včetně válečných.

Lidé málokdy vidí to, co mají přímo před očima.

Když se podíváte na historii válečných konfliktů, pohlaví jako taková v nich hrají velmi důležitou roli. Muži se jdou pozabíjet a ženy strádají, protože jejich oblé tvary nemá kdo brát do rukou a říkat přitom věty, jak je na světě hezky. Takhle muži ze zákopů nebo z atomových ponorek píšou srdceryvné dopisy, což je ženám, a to si přiznejme, hovno platné. Raději by slyšely takové věty v přímém přenosu, to dá rozum, že?

Otázka Co dál? by ovšem stejně zůstala na dně vany.

Tu nevypustíte, i když ji vypustíte.

Nějaká špína ovšem vždycky zůstane.

Možná vám ona vtíravá myšlenka lehce zanesla i sifon jako to udělal lógr od kafe, nicméně na otázku Co dál? vám nepřijde žádný instalatér, byť by patřil mezi vaše známé instalatéry. To si pište, že tací instalatéři neexistují. A jestli ano, raději doma berou do ruky oblé tvary opačného pohlaví, včetně pohlaví samotného.

Vida, za co všechno může neexistující kpt. Verner, říkal jsem si po týdnu, respektive po sedmi dnech, když jsem té ponorné dívce pověděl, že pokus skončil.

„Jaký pokus?“ zeptala se.

„Pokus o život,“ odpověděl jsem.

Přišlo mi totiž na mysl, že náš život není nic jiného, než pokus o něj.

Pokus o přežití.

Pokus o nadechnutí a vydechnutí.

U pokusu nikdy nevíme, co bude dál. Někdy nepřežijeme, protože se výrazně nadechneme a již nevydechneme. Nebo vydechneme, ale už se nestačíme nadechnout.

Jindy sice přežijeme, ale pak si říkáme, co s tím, když nevíme, co bude dál. A pouhé dýchání se jeví jako velmi slabá náplast na to, když se nám ve schránce hromadí nezaplacené složenky.

Musíme se nadechnout a šmátrat po nějaké alternativě.

Prostě provést nějaký pokus.

Tento se mi nezdařil.

Ne snad proto, že si ulici kpt. Vernera dívka vymyslela; pořád si něco vymýšlíme. Někdy mám dokonce pocit, že neděláme nic jiného, než že si v jednom kuse něco vymýšlíme. S tím se však také musíme smířit, když už byl dán člověku do vínku dar myslet. A když vás myšlení bolí, začnete si raději vymýšlet.

Tak to je.

Tak to prostě je.

Věc však byla v tomto případě mnohem prozaičtější – sedm dní mi ponorná dívka na etapy vyprávěla, kterak všelijak klikatě šel její život, a když se dostala až k ověřovacímu pokusu Archimédova zákona, který jsme provedli před týdnem, její život již prostě dál nešel.

Zastavil se a nešel.

A protože si již v první fázi pokusu ponořená dívka nepoložila naléhavou otázku, co dál, pokus o život jsem ukončil.

Suchá dívka sundala ze sušáku své suché kalhotky, které si každý večer přeprala v umývadle, natáhla si je a řekla:

„Ahoj.“

Vzal jsem to na vědomí.

S některými věcmi nic jiného nenaděláte, než že je vezmete na vědomí. Když si natáhla kalhotky a řekla: „Ahoj,“ natáhl jsem si budík a řekl:

„Ahoj.“

Spát se mi ale nechtělo, protože jsem nevěděl, co dál.

A když nevíte, co dál, je alespoň dobré si na to natáhnout budík.

Co kdyby.

Chvíli jsem přemýšlel o tom, kterak se někomu život dokáže vejít do sedmi dní. Je to málo nebo naopak příliš mnoho? Na to, že měla ponorná dívka kolem dvaceti let, je sedm dní docela dost. Ale to ještě chudinka nevěděla, že v jejím životě se záhy dostane ke slovu tzv. nepřímá úměra, smršťovací.

Nepřímá úměra je zdánlivým opakem úměry přímé, ale o to teď nejde, protože každá věc na světě má svůj opak. Mám raději úměry nepřímé. Snad proto, že když jeden traktor oře pole dvě hodiny, dva traktory to zvládnou za hodinu. A kdyby na pole vyslali sto dvacet traktorů, za minutu nemají co orat.

To je na pováženou.

Ovšem představa, že se na jednom políčku pohybuje sto dvacet traktorů, ta mě přímo fascinovala.

Ona nepřímá úměra ponorné dívky spočívala v tom, že čím bude starší, bude se její vyprávění smrskávat do stále menšího počtu dní, až nakonec skončí jako já, kterému se vejde celý život do několika minut.

Tak to je.

Tak to prostě je.

Když je člověk mladý, má o čem vyprávět.

Když je člověk starý, přijde na to, že už bylo všechno řečeno.

Snad jen občas a jen tak zkusmo si letitý položí zbytečnou otázku: A co dál? A protože ví, že dál už nebude skoro nic, propadne jisté apatii, promixované s letargií a u psacího stolu při pohledu z okna dojde k nepříliš povzbudivému závěru, že až tady nebude, nebe bude i nadále modré, střechy domů červené, vzduch neviditelný, déšť mokrý a chleby budou i nadále padat na zem namazanou stranou a tělesa ponořená do kapaliny budou stále nadlehčována silou, která se rovná váze, respektive tíze kapaliny jimi vytlačené.

Tak to prostě bude, i když umřete.

Všechno bude fungovat, jen vy už ne.

Tak to prostě je a nehodlám na tom v několika dalších minutách nic měnit.

Když k tomu připočtete závažný fakt, že lidé, kteří  vylévají lógr z kafe do sifonu, budou i nadále volat známým i neznámým instalatérům, nevidím budoucnost lidstva v příliš růžových barvách.

***2

Často se říkává, že budoucnost lidstva je ve hvězdách.

To by bylo hezké, kdyby to byla pravda.

Řekl bych vám docela přesně, kde je budoucnost lidstva, ale zásobu jednoho sprostého slova na sedmnáct stránek textu jsem již vyčerpal v souvislosti s prodavačkou chleba.

I když nechápu, co je na hovnu tak sprostého.

Hovno jako takové je nedílnou součástí našich životů a dokonce v mnoha podobách. Jsou sice na světě krásnější slova či celá sousloví, například láska na první pohled nebo kamarádství na celý život, ale i ty někdy stojí za hovno.

S hovnem je to ale docela jiné. Každý s ním máme den co den co do činění, a to jak na první pohled, tak i na celý život, byť bychom ve společenské konverzaci na toto slovo nejraději vyhlásili embargo.

O hvězdách, ve kterých je údajná budoucnost lidstva, mluvíme mnohem častěji. I když; znám docela dost lidí, u kterých je slovo hovno mnohem frekventovanější než slovo hvězda.

Hvězdy a hovna jsou jakýmisi protipóly.

Hvězdy si do úst často berou básníci, astronomové a také bulvár, když píše o lidech, kteří jeden den zazáří třeba jen pro své silikony, nebo že se poblinkají v baru; zatímco hovna si prý berou do úst jen nevychovaní hrubiáni. Chápu, že větné spojení „brát si hovna do úst“ je trochu nešťastné, ale jde jen o to, jak na věc nahlížíte. Někdy, když jsem si listoval ve sbírkách veršů, představil jsem si ctihodného a poetického básníka, jak sedí s blokem na latríně a skutečně existují takové básně, které vypadají na první pohled tak trochu vytlačeně.

Takže snad raději zdvihejme své oči ku hvězdám.

Tuhle jsem se na ně díval.

Neviděl jsem sice všechny, ale byl to v životě bez chuti a zápachu poměrně osvobozující pohled.

Jsou dvě věci na světě, které mě uvádějí v úžas: Hvězdné nebe nade mnou a mravní zákon ve mně, napsal kdysi Immanuel Kant a vcelku bych mu dal za pravdu.

Těch hvězd jenom v naší galaxii je kolem jedné miliardy a my jich, pokud je jasná noc, můžeme vidět jen kolem tří tisícovek. Ale co těch 999 997 000 dalších, které nevidíme? Není-liž vesmír opravdu obrovský? Při takovém počtu hvězd si někdy myslívám, že i ta nekonečnost musí být vesmíru trochu těsná v pase.

A co si pak počít s faktem, že všechny hvězdy vznikají z mlhoviny, tedy z mračen prachových částic a plynného vodíku?

Dalo by se z toho celkem logicky vyvodit, že i budoucnost lidstva je rovněž v těžkých mlhách. A to i přes mé nedávné a eufemistické tvrzení, že budoucnost lidstva již delší dobu nevidím v růžových barvách, spíše v barvách hnědých až černých, zvláště když neumíte pořádně splachovat nebo vyléváte lógr z kafe do sifonu.

Když jsem se včera večer v mírném zasnění na oblohu chvíli díval, napadlo mě, na rozdíl od básníků, že bych si mohl koupit lunch-meat a sklenici kyselých okurek.

Nechal jsem proto problematiku hvězdného nebe na jiných, zašel do nejbližší večerky z Vietnamu sem přenesené a tam koupil lunch-meat a sklenici kyselých okurek. Chleba jsem kupovat nemusel, ještě nějaký mi nějaký zůstal z pokusu stran namazanosti a jeho pádu na zem.

Byl sice již trochu ztvrdlý, ale jsem názoru, že měkký nadouvá. Pak zasycen otevřel jsem v křesle knihu o hvězdách a domýšlel některé okolnosti spojené s budoucností lidstva.

Budoucnost lidstva mnou natolik cloumala, že jsem si k tomu otevřel i láhev rumu. Chápu vás, že k otázkám budoucnosti lidstva by měl člověk přistupovat v naprosto střízlivém stavu, ale někdy se tomu neubráníte. Zvláště když budoucnost lidstva nevidíte ve hvězdách, ale v mračnech prachu a plynného vodíku, což vyjde nastejno.

Koniec ukážky

Table of Contents

kapitola 1

kapitola 2