Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Gill Hines, Alison Baverstock

Jak na svého teenagera

Manuál pro rodiče

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE

Přeloženo z anglického originálu knihy Whatever! A down-to-earth guide to parenting teenagers od Gill Hines a Alison Baverstock,

vydaného nakladatelstvím Piatkus Books v Londýně, Velká Británie, 2005.

Copyright © Gill Hines and Alison Baverstock 2005

First Published in Great Britain in 2005 by Piatkus.

All rights reserved

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 5522. publikaci

Překlad Mgr. Daniela Vránová

Odpovědná redaktorka Mgr. Martina Němcová

Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková

Počet stran 224

První vydání, Praha 2014

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

Czech edition © Grada Publishing, a.s., 2014

Cover Design © Eva Hradiláková

Cover Photo © Zuzana Böhmová

ISBN 978-80-247-5144-3

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořila Eva Hradiláková

ISBN 978-80-247-9225-5 (ve formátu PDF)

ISBN 978-80-247-9226-2 (ve formátu EPUB)

Předmluva Jacqueline Wilsonové

Pro teenagery jsem napsala už hodně knih. Příběhy vždy vyprávím v první osobě, jako by mi bylo třináct, čtrnáct či patnáct. Lidé se mě často ptají, jak je možné, že mi to jde, když už jsem ve věku babičky, což dokládají mé prošedivělé vlasy (a na všech svých prstech zkroucených artrózou nosím velké stříbrné prsteny). Vlastně ani nevím, jak to dělám. Je trochu nebezpečné moc o tom uvažovat. Je to, jako kdyby se vás zeptali, jak dýcháte nebo chodíte – hned začnete sípat nebo upadnete!

Asi nejvíc mi pomáhá, že si skvěle vybavuji dobu svého dospívání. Zeptejte se mě, co jsem dělala loni (nebo jen minulý měsíc), a budu jen prázdně zírat a škrábat se na hlavě. Ale když se mě zeptáte, jaké jsem měla vlasy, když mi bylo třináct, jakou barvu měly moje první lodičky nebo na slova většiny hitů 60. let, ihned to ze sebe vysypu. Život se za ta dlouhá léta od doby, kdy jsem byla teenager, nepředstavitelně změnil, ale pocity nikoli. Pamatuji si, jak strašně jsem se cítila, když jsme si vyšly s kamarádkami, a zatímco ony si našly kluka, já ne. Vybavuji si své zoufalství i to, jak pro mě život ztratil význam, když mě kadeřnice špatně ostříhala. Vzpomínám na ty náhlé záchvaty neskutečného štěstí, když jsem se dívala na nebe plné hvězd, trsala na rockové písničky nebo objevovala poezii. Pamatuji si na upocené dlaně a stydlivost, když jsem začínala s někým chodit, i na ohromující radost z první lásky. Vybavuji si, jak jsem mívala zlost na rodiče a jak jsem na ně někdy byla strašně naštvaná. Ale když jsem pak v sedmnácti odešla z domova, cítila jsem se hrozně dětsky a zranitelně a neskutečně mi chyběli.

Cítím, že teenagerům rozumím – i když mi to při jednání s nimi vždycky nepomáhá. Vášnivě miluji svou dceru, kterou také obdivuji a respektuji, ale to neznamená, že její dospívání byla hračka. Protože jsme si byly až do jejích asi dvanácti let tak blízké, někdy mě bolelo a trápilo, když se mi pak vzdálila a chtěla začít žít po svém.

Pamatuji si, jak jsme se jednou hádaly v kuchyni. Byla to hádka spíš v žertu, ale i tak jsme se pěkně rozčílily. Řekla jsem jí, ať odejde z kuchyně. Odpověděla, že se ani nehne. Začala jsem do ní tlačit a ona mě přetlačovala zpět. Smály jsme se, ale obě jsme ve tváři pěkně zrudly. Zatlačila jsem víc. Ona taky. Uvědomila jsem si něco znepokojivého. Moje holčička už byla silnější než já. Takže hrubá síla nám při zacházení s teenagery opravdu nepomůže!

Musíme uvažovat o svých reakcích a promýšlet je. Tento praktický a laskavě napsaný průvodce pro všechny rodiče náctiletých vám může ohromně pomoct. Nabízí nejrůznější strategie, jak uklidnit vypjaté situace. Ukazuje rodičům, že v tom nejsou sami. Všichni máme starosti, všichni se trápíme, všichni máme pocit, že všechno víme nejlépe, i když to tak není. Je těžké milovat své dospívající děti, když nám často dávají najevo, jak jim jdeme na nervy, jak jsme trapní a nemožní. Ale milujeme je a také oni mají v hloubi duše rádi nás.

Gill Hinesová a Alison Baverstocková mluví i o závažných problémech s lehkostí. Jejich rady jsou čtivé a snadno použitelné v praxi.

Ať se vám daří rodičovská výchova!

Jacqueline Wilsonová

spisovatelka a držitelka Řádu britského impéria

Úvod od Gill Hinesové

Tato kniha vychází z velké části ze seminářů, které jsem dlouhá léta připravovala a nabízela rodičům. Jejím cílem je pomoct rodičům porozumět jejich dospívajícím dětem a rozvinout jejich schopnost s nimi komunikovat.

Účastníci mých seminářů obvykle nemají zájem vylepšovat něco na sobě, ale chtějí slyšet tajemství, jak přimět své dospívající potomky udělat, co se jim řekne – a pokud možno okamžitě. Očekávají nějakou kouzelnou hůlku. Většina lidí, kteří se stanou rodiči, má jen dvě možnosti: chovat se jako jejich rodiče, nebo se tak nechovat! Ze své zkušenosti vím, že mnoho lidí začíná svou výchovu slovy: „Nikdy neřeknu / nebudu dělat to, co moje matka / můj otec, protože to bylo děsné.“ Když se pak plánovaný zázrak harmonického vztahu a porozumění jaksi nekoná, jsou v šoku, protože zjistí, že říkají přesně to, co se zavázali nikdy neříkat. Všichni jsme naprogramováni svou minulostí a jen velmi málo lidí má čas zastavit se a přemýšlet o tom, co vlastně chtějí a jak toho dosáhnout. Tato kniha nabízí mnoho postřehů a nápadů, které mohou podnítit změnu, ale do praxe je může uvést jen každý sám za sebe.

Jedním z největších problémů rodičů je, že všechno vědí nejlépe. Vy opravdu máte mnoho životních zkušeností se vztahy, učením, prací a vůbec s tím, jak svět funguje a jak se lidé chovají. To je prokletí všech rodičů. Zavzpomínejte, jak jste se sami v životě učili různé věci. Pijete alkohol? Jak jste se ho naučili pít v rozumné míře? Přečetli jste si nějaký informační leták popisující, kolik alkoholu obsahuje který nápoj? Poslechli jste své rodiče, kteří vám vyprávěli o tom, jak nebezpečný a děsivý je stav opilosti? Nebo vám pomohl průzkum na vlastní kůži a posléze zamyšlení (ke kterému došlo pravděpodobně o několik let později) plus nějaké znalosti? Pokud je to třetí možnost, pak patříte mezi většinu, která k tomu došla stejným způsobem.

Jak jste se naučili zdvořilému chování k ostatním lidem? Pravděpodobně tak, že vám to opakovali od raného věku – mnohem dříve, než jste začali zpochybňovat autoritu svých rodičů –, a také díky svým vlastním zkušenostem, kdy jste se neslušně zachovali buď vy sami, nebo byl někdo nezdvořilý k vám. Pak jste se nad tím zamysleli, vytvořili si sami pro sebe nějaké pravidlo a poté pravděpodobně zažili pocit, kdy jste to popletli (a cítili se zahanbeně nebo trapně), nebo kdy se to naopak hodilo. Možná jste někdy měli ke zdvořilosti hodně daleko, ale přesvědčili jste sami sebe, že si to ti lidé zaslouží nebo si za to mohou sami, a jindy jste naopak kousli do kyselého jablka a omluvili se. Ale v celém tomto procesu, od pozorování vlastního chování bez zaujatosti až po sebereflexi, se jakožto společenští tvorové učíme a rozvíjíme.

Existují lidé, kteří se učí tím, že jim někdo něco odříká – jsem si jistá, že takhle nějak jsem se naučila vyjmenovat názvy hlavních měst v Evropě. Ale jedná-li se o to, jak se naučit být sám sebou, reagovat na svět kolem sebe a udržovat vztahy s tolika jinými lidmi, naučili se to téměř všichni, kdo to zvládli dobře, stejně, tedy prostřednictvím vlastních zkušeností a reflexe, pomocí nových pohledů umožňujících věc dále zkoumat a také si tyto nové poznatky ověřit. A pak následovala další reflexe. Je nepochybné, že zkušenosti a pohledy jiných tvoří důležitou součást tohoto procesu a všichni potřebujeme jisté faktické znalosti, které nám pomohou rozhodovat se v určitých situacích. Někdo takto rozvíjí své sociální dovednosti celý život. Jiní v určitém stadiu přestanou a drží se jen dílčích věcí, které se naučili. Někteří jedinci s narušenou osobností se vrátí ke škodlivému chování, které zažili, a opakují jej stále dokola, přičemž za svůj krok zpět viní výhradně okolní svět a ostatní lidi.

Je velká škoda, že nemůžeme své děti v procesu učení nijak zastoupit. Bohužel se nemohou poučit z našich dávných bolestí, aniž by se samy spálily, ale tak to prostě je. Můžeme s nimi sdílet své zkušenosti, protože je to povzbudí, aby s námi sdílely zase ty svoje, ale chceme-li jim skutečně pomoct dozrát, musíme udržovat dobrou a opravdu otevřenou komunikaci. Také je třeba pomáhat jim, aby uměli najít smysl svých zkušenosti a našli v nich v pravou chvíli to správné poučení. Pokud chceme, můžeme jim dát tipy, návrhy a občas jim říct nějaká fakta (pokud jsou to opravdu fakta, a ne nějaká hrůzostrašná historka z novin).

Možná si teď ale pomyslíte: „Hm, to je sice pěkné, ale on/ona se mnou mluvit nebude!“ Přitom je velmi pravděpodobné, že vaše dítě by odpovědělo stejně. Mladí žijí pro tuto chvíli, tady a teď. Většina dospělých hodně přemýšlí o budoucnosti. Takže adolescent, který se chce dívat na Simpsonovy, asi nebude chtít mluvit s někým, kdo se do něj naváží způsobem: „Měl/a by sis napsat úkoly. Když si nebudeš dělat úkoly, nikdy nebudeš mít dobré známky a nedostaneš se na vysokou. Jestli chceš dobrou práci, musíš mít v dnešní době titul. Pro lidi bez kvalifikace je hodně málo příležitostí. A když nebudeš mít dobrou práci, nikdy nedostaneš hypotéku, a podle toho, jaké jsou teď ceny, tak budeš celý život živořit v nějakém mizerném pronájmu – to fakt chceš?“

„Hm, nevím.“

Můžeme jim to vyčítat?

Dalším zásadním faktorem je to, že dospělí mají tendenci komunikovat „hlavou“, zatímco dospívající se mnohem častěji řídí svými pocity. Takže v jednu chvíli je pro ně nejdůležitější na světě jedna konkrétní věc, bez které by zemřeli, a o hodinu později zaměří svou pozornost na něco jiného, co je zcela pohltí a ovládne jejich úhel pohledu. Zatímco my se se svými problémy spíše plahočíme krok za krokem, oni prosviští velmi strmý emoční kopec slalomem od jednoho extrému k druhému. Není divu, že máme někdy problém se domluvit.

Abychom vám s tím pomohly, napsaly jsme tuto knihu plnou praktických rad. V jednotlivých kapitolách procházíme oblasti, které jsou na našich seminářích nejvíce žádané. Každou z nich jsme rozdělily do dvou částí. První část vám pomůže lépe pochopit problémy týkající se konkrétního tématu. Jednoduše a jasně vám vysvětlíme, o co vlastně jde, a najdete zde i praktické rady, jak pracovat se svým dítětem. Druhá část každé kapitoly je napsána ve stylu poradny „Milá Sally“ a naleznete v ní odpovědi na některé běžné dotazy, které můžete mít vy nebo nějaký váš známý, přičemž vám poradíme pomocí praktického příkladu.

Kromě těchto dvou částí se budete průběžně setkávat s retrospektivními cvičeními. Jejich cílem je pomoct vám napojit se na sebe samotné v době, kdy jste dospívali – vaše pubertální já vám může velmi dobře napovědět, jak se vaše ratolest asi cítí a čím právě prochází. A to je dobrá startovací pozice pro začátek komunikace.

Rodiče mě na seminářích často kritizují kvůli tomu, že sama nemám děti – takže všechno, co říkám, je pouze teorie. Paradoxně bych se však nikdy nenazvala „teoretikem“. Svůj přístup považuji za ryze praktický. Jde mi o to, jak to udělat. Nemohu sice tuto výtku zcela opomíjet, protože jsem konec konců nikdy nemusela brát po celá léta dnem i nocí ohledy na touhy a potřeby žádného teenagera. Já mohu vypnout. Na druhou stranu jsem téměř třicet let pracovala s mládeží a během té doby jsem pobývala po většinu své pracovní doby ve společnosti dětí a mládeže v různě velkých skupinách, od jednoho do pětatřiceti. Dokonce jsem zažila zvláštní období, kdy jsem pracovala s více než stovkou dětí najednou.

Vím, že je to jiné, a nechci předstírat opak. Alespoň začátek dne mohu nastartovat s větší dávkou emočního uvolnění, než má možnost většina rodičů. Na konci dne, pokud nemám ještě večerní seminář pro rodiče, mohu jít domů a užít si večer, kde se nikdo nehádá o to, na co se budeme dívat v televizi, nezabere si koupelnu jen pro sebe ani mi nevypatlá všechny moje drahé krémy.

Když mě oslovila Alison, abych s ní spolupracovala na této knize, ihned jsem po takové příležitosti skočila. Má totiž čtyři skvělé děti, z nichž každé je naprosto jiné, a zkušenosti s publikováním. Tomu říkám partnerství snů!

Úvod od Alison Baverstockové

Tato kniha vznikla na základě řady jednotlivých seminářů pojednávajících o tom, jak vychovávat šťastné a zdravé teenagery. Lektorkou byla Gill Hinesová a místem konání základní škola St. Paul’s v Kingstonu a gymnázium tamtéž – já jsem byla jejich účastnicí, jako mnoho jiných. Každý seminář měl jiné téma, a i když byli posluchači pokaždé jiní, probíhalo to podobně: vyměňovali jsme si názory, sdíleli problémy a zvyšovali své sebevědomí. Na konci mnozí rodiče zůstávali a povídali si dál, přičemž jedna z nejčastějších otázek byla: „Můžete nám na toto téma doporučit nějakou knížku?“

Tento dotaz jsem několikrát zaslechla, a protože mám zkušenosti s publikováním, rozhodla jsem se podílet na takové knížce: Gill má mnoho nápadů a podává je tak jasně, že by byla škoda je nenabídnout širšímu publiku. Kniha také může sloužit jako skvělý zdroj informací pro zájemce, kteří se nemohou účastnit jejích seminářů. Přijít s tímto nápadem sice nebylo složité, ale vystopovat Gill a přimět ji knihu napsat trvalo mnohem déle (ukázalo se, že byla na Bali). Poté, co se nám podařilo spojit, do toho šla s nadšením – a vy držíte výsledek tohoto snažení.

Kniha je tedy nejen produktem naší rozsáhlé spolupráce, kdy jsme spolu procházely jednotlivá témata, o kterých chtějí rodiče mluvit, ale také dalších mnohačetných konzultací – s rodiči, teenagery, přáteli, učiteli a mnoha jinými. Ptaly jsme se rodičů, co je zajímá, s jakými problémy se nejčastěji setkávají a co je nejvíce trápí. Mnoho získaných komentářů jsme zahrnuly do textu jako citát v rámečku. V rámci seminářů, které Gill pořádala pro teenagery, rodiče a učitele, jsme také měly možnost náš postup neustále testovat a já sama jsem mnoho nápadů vyzkoušela na své rodině.

Každá kapitola začíná vysvětlením klíčových pojmů problému, kterému je věnována, a poté následuje řada otázek, na které se rodiče často ptají. Tak můžete sledovat, jak rady fungují prakticky. Tyto rady jsou z pera Gill a vycházejí z její intenzivní práce v této oblasti a z mnoha rozhovorů s rodiči, učiteli a samozřejmě mládeží, kterou vedla. Já jsem přispěla tím, že jsem to všechno sepsala a seřadila – a našla vydavatele! Vzhledem k tomu, že v knize není nic, s čím bych nesouhlasila, a aby to pro čtenáře nebylo matoucí, sjednotily jsme v celé knize své autorské podíly a užíváme jednotné zájmeno „já“.

Typickým znakem kultury, v níž žijeme, je zkratkovitost. Chceme-li si užít svých pět minut slávy, musíme umět v pár minutách shrnout, proč stojíme za povšimnutí. Během psaní této knihy se mě lidé často ptali, v čem je její hlavní přínos, ptali se na její podstatu. Mně se zdály nejdůležitější tyto tři body:

1. Důležité je povzbuzení. Povzbuzováním svých dospívajících dětí, aby samy k sobě přistupovaly pozitivně, jim pomáháte účinně zvládat mnoho problémů spojených s dospíváním.

2. Zavzpomínejte na to, jací jste byli vy v jejich věku, protože vybavit si, jaké to je být teenagerem, vám pomůže snadněji vychovávat vaše děti. Zaskočilo mě, jak jasně se mi vybavily mé vlastní zážitky z dospívání a jak mi přemýšlení o mých pocitech a o tom, jak jsem to zvládala já (a že jsem něco mohla vyřešit mnohem lépe), pomohlo dostat se na vynikající startovní pozici, ze které je možné začít přemýšlet o tom, jak někoho vést.

3. Rodičovská výchova je časově náročná. Ale nehledě na to, jak stresující je náš život, měli bychom ji považovat za prioritu a čas si udělat, protože je to velmi důležité.

Chtěly bychom poděkovat mnoha lidem, ale uvedením jejich jmen bychom porušily anonymitu, na které jsme se domluvili. V děkování se tedy omezíme jen na několik jmen. Náš dík si zaslouží lidé z nakladatelství Piatkus, Judy Piatkusová, Penny Philipsová, Gill Baileyová, Anna Crago, Jo Brooksová a Helen Stantonová, Jacqueline Wilsonová, která nám napsala předmluvu, a naši partneři, rodiny a přátelé.

1. Jak vychovávat teenagera

„Po dlouhých letech, kdy jsem vše za své děti rozhodovala sama, jsem najednou zjistila, že mé dospívající děti mou autoritu a úsudek neustále zpochybňují. To mě docela šokovalo.“ matka

Když se narodí dítě, naučíme se ho krmit, měnit mu pleny a uspávat ho. Máme vše pevně pod kontrolou. Jak dítě roste, je naším úkolem jej podporovat a povzbuzovat. A také chránit v situacích, kdy se něco pokazí.

Být rodičem teenagera je ale něco jiného. Pravidla hry se změní a je zvláštní, jak býváme jako rodiče překvapení, když si to uvědomíme. Najednou totiž zjistíme, že naše děti jsou svébytní mladí lidé s vlastními jasnými názory, kteří často neakceptují náš úsudek, a naše praktiky a triky, na které jsme spoléhali, když byli malí, najednou nefungují.

Je těžké zbavit se zvyku dělat všechno za své děti. Ale vychovávat sebevědomé teenagery znamená znovu nastavit hranice a povzbuzovat je, aby převzali iniciativu sami. Budeme-li je podněcovat, aby se zapojili, je dost pravděpodobné, že všechno bude trvat mnohem déle a vznikne mnohem více nepořádku (a asi i hluku), což může být velmi iritující. Ale je to v zájmu všech. Nemá smysl teenagery všude vozit, protože pak mohou mít problém vyhledat si vhodné spojení na místo, kam se chtějí nebo potřebují dostat, až jednou vyrazí bez nás, nebo jim připravovat snídaně a žehlit oblečení, protože později, až opustí domov, nebudou schopni se o sebe postarat.

Moje kamarádka zná člověka, který si jako student v prvním semestru na univerzitě přivezl padesát kusů spodního prádla, aby až do poloviny semestru nemusel vůbec prát. Když jel v půlce semestru domů, matka mu všechno vyprala a vyslala ho zpět s čistou výbavou na zbývající týdny. Je jasné, že důvodem, proč to jeho nebohá maminka dělala a udržovala tento systém, byl spíše problém na její straně než u něho. Tím, že z něj dělala bezmocného „chlapečka“, si udržela svůj status „mámy, která by se rozdala pro svého bezradného chlapce“. Ale to mu na jeho cestě k dospělosti a samostatnosti moc nepomohlo. Je mu již čtyřicet pět let a stále nemá dlouhodobý vztah – není divu.

Je velmi dobře doloženo, že matky mívají tendence dělat vše pro své chlapce déle než pro dívky. Po dívkách chceme více odpovědnosti (i když obecně mívají méně svobody a dostávají méně peněz) a předpokládáme, že se o sebe začnou starat mnohem dříve. A tak se starají!

Kromě uvědomění si, že by se všichni teenageři měli sami zapojit, je dobré se znovu zamyslet nad svou rolí rodiče. Zatímco rodiče malých dětí mají, jak se zdá, vždy pravdu, být rodičem teenagera vyžaduje spíše konsenzuální přístup – a také schopnost uznat, že nemáme pravdu vždy, což je opravdu náročný začátek. Zahájíme tím dialog, který povzbudí naše teenagery k tomu, aby se sami rozhodovali a brali v potaz morálku i etiku, a také jim pomáháme rozvíjet vnímání jejich já.

I když je snem mnoha rodičů, nechat děti jít, většina z nich má obavy z toho, aby je nenechali odejít příliš brzy. Teenageři jsou pro nás velmi často (v pravém slova smyslu) stále jen zranitelné, i když už ochmýřené děti, a díky tomu, že víme, jak to ve světě chodí, si až příliš jasně uvědomujeme, jak snadno je může jejich špatné rozhodnutí poškodit a ublížit jim.

Velkou výzvou při výchově teenagerů je nechat je stát se tím, kým chtějí, i když si ze srdce přejeme, aby se stali někým jiným – například světovou jedničkou nebo olympijským šampionem. Musíme je krok za krokem nechat jít jejich cestou a přitom zvládnout své obavy, nejistotu, nenaplněné sny a naděje – a život poté, co se odstěhují.

Čím se vyznačuje úspěšný mladý člověk

Cílem této knihy je pomoct vám vychovat samostatného, sebejistého a sebevědomého teenagera. Jak vlastně úspěšný mladý člověk vypadá?

Úspěšní mladí lidé:

• jsou ohleduplní k pocitům ostatních;

• přijímají a chápou zákon příčiny a následku. Vědí, že jejich jednání má dopad i na ostatní;

• umí být empatičtí;

• jsou v kontaktu s vlastními smyslovými zkušenostmi (vědí, jak se cítí);

• umí komunikovat a vyjádřit své vlastní smyslové zkušenosti a pocity;

• cítí se přijímaní a oceňovaní;

• znají svá práva;

• rozvíjejí své morální svědomí;

• chápou, že v různých situacích je vhodné chovat se jinak;

• mají sebeúctu;

• udržují přátelství s osobami obou pohlaví;

• jsou schopni diskutovat o problémech se svými přáteli obou pohlaví;

• umí komunikovat se svým sexuálním nebo potenciálním partnerem;

• pokud mají sexuální vztah, myslí na bezpečnější přístup k sexu, který plánují a dodržují, a domluví se na používání antikoncepce;

• umí sami sebe motivovat a využívat čas, jak při studiu, tak ve volném čase;

• umí zvážit možnosti i následky a poté se rozhodnout;

• umí poznat, kdy potřebují pomoc, a vědí, jak si o ni říct.

Kolik výše vyjmenovaných atributů se týká také vás? Sebevědomí, hodnoty i smysl pro spravedlnost se sice dědí, ale pochybuji, že tyto záležitosti spočívají v genech!

V průběhu stovek hodin práce s rodiči jsem došla k těmto základním principům pro zvýšení sebevědomí teenagerů. Budu se k nim v celé knize neustále vracet a vycházím z nich u všech svých doporučení.

Moje nástroje pro rodiče teenagerů

1. Mluvte spolu, neoznamujte. Každý reaguje lépe, když si s ním někdo povídá, než když se mu jen sdělí, co má dělat. Takové oznamování se snadno může změnit v sekýrování, které naprosto nefunguje. Obzvlášť důležité je promluvit si po hádce. Pokud nezjistíme, proč k ní došlo, může se verbální ubližování a výhružné chování stát vzorcem, který se bude opakovat, až nastane podobná situace příště. Jako dobrý začátek se mi vždy osvědčila omluva – za ignorování, podrážděnost, nenaslouchání, tvrdohlavost nebo cokoli, čím jsem vyostřila situaci. Musí však být upřímná!

2. Nečekejte, že pochopí váš názor! Empatie je naučené chování, které se rozvíjí v průběhu života. Rodiče často kritizují teenagery za jejich sobeckost a sebestřednost, viní je, že se zajímají jen o své priority a nejsou schopní vcítit se do pocitů ostatních. Ale pokud chcete svým adolescentům pomoct porozumět pocitům vás obou a podnítit jejich soucit s jinými, musíte jim ukázat, jak na to. Dobrý způsob, jak začít, je bavit se například o romantických seriálech nebo vhodných televizních zprávách a na to konto se zeptat: „Co myslíš, jak se cítila, když…?“

3. Naučte se poznat a vyjádřit své vlastní pocity – nejen zlost. Teenageři si často zaškatulkují své rodiče jako ty, kteří se téměř kvůli všemu rozzlobí. Zlost je často směsicí mnoha emocí – strachu, smutku, frustrace, žárlivosti, osamělosti, ublížení, pocitu přehlížení –, ale pokud projevíte jen zlobu, všimnou si jen jí. Takže když vás něco namíchne, zkuste se držet zpátky. Na chvíli odejděte, abyste se uklidnili. Pak se sami sebe zeptejte, co ta situace vlastně signalizuje. Jste jen frustrovaní, protože toužíte mít vše pod kontrolou, nebo jste si uvědomili i jiné pocity, které chcete ventilovat? Budete-li sami schopni orientovat se ve vlastních pocitech bez ohledu na to, jak jsou protichůdné a zmatené, budou mít i vaše děti více jasno ve svých pocitech.

4. Než začnete mluvit, počkejte. Existují různé situace, během nichž si můžete popovídat o určitém problému, například v kolik hodin přijde váš teenager domů nebo co si na sebe obleče, až půjde ven. Ale moment, kdy tato situace nastane, není na probírání tohoto tématu vhodný – v tu chvíli je ve vzduchu příliš mnoho emocí. Raději počkejte, až o tom budete schopni racionálně mluvit jako rovný s rovným. Nezačínejte ve chvíli, kdy vaše dítě stojí ve dveřích připraveno vyrazit ven, ani ve tři hodiny ráno, kdy se vrátí, ačkoli jste se domluvili, že přijde do půlnoci. Mluvit o věci dříve, než se stane, je vždy lepší, než když už k ní dojde.

5. Dohodněte se. Představte si, jak se cítíte vy, když vám někdo shora něco nařídí… Rozhodnutí dosažená dohodou se mnohem snadněji dodržují. Umí-li obě strany dávat i brát, budou si vaše dospívající děti více cenit své svobody a privilegií a mít větší pocit odpovědnosti. Co třeba nabídnout příspěvek na oblečení za větší pomoc v domácnosti, povolení zůstat venku dlouho výměnou za vážnou diskuzi o tom, jak se chovat bezpečně? Když problém nebo nějakou záležitost budete brát do určité míry jako společnou věc, snadněji také dosáhnete toho, že se na řešení budou podílet všichni – nejde jen o jejich chybu nebo jejich chování, které se musí změnit. Procvičujte si vyjadřování bez výčitek: místo toho, abyste řekli „ublížil/a jsi mi“, řekněte „to mi ubližuje“.

6. Zkuste zapomenout, že všechno víte nejlépe. Všichni se učíme pomocí zkušeností. Ne však zkušeností svých rodičů, ale spíše svých vlastních (nebo svých přátel). Takže nezáleží na tom, kolikrát řeknete svým ratolestem, že určité chování může mít závažné následky. Nic se jim do paměti nevryje více (a bude jim to ponaučením i do budoucnosti), než když na to přijdou díky vlastní zkušenosti. Pokud se něco stane, není nic otravnějšího než kriticky konstatovat „vždyť jsem ti to říkal/a“.

7. Vaši teenageři mají svůj názor. Vznikl na základě toho, jak oni jako jednotlivci reagují na přesvědčení a přístupy, které zažili v dětství doma, a je také ovlivněn jejich vrstevníky a vnějšími vzory. Navíc vědí o mnohých věcech více než vy. Přijměte to a respektujte to. I když s jejich názorem nebudete souhlasit, mají na něj právo. Nemůžete řídit něčí chování nebo myšlenky. Právě v tom spočívá umění harmonického soužití s teenagery: žijte s nimi, místo abyste se je snažili řídit.

8. Rodinný život není piknik. Je velmi důležité naučit se dohodnout s ostatními, pochopit určité signály a reagovat na něčí potřeby. Berte život takový, jaký je – a nezapomeňte se těšit z každého šťastného okamžiku.

9. Projevte jim svou lásku. Buďte pyšní na jejich projevy lásky, ať se vyskytnou kdekoli a jakkoli často. Když si budete všímat úspěchů a naučíte se proplouvat neúspěchy, bude váš život s teenagery mnohem uspokojivější.

10. Buďte flexibilní. Někdy po vás vaše dospívající děti chtějí, abyste se k nim chovali s odstupem a respektem, a jindy jsou šťastné za váš osobní přístup. Jejich požadavky mohou mezi těmito dvěma protipóly oscilovat podl e toho, jak to vyžadují okolnosti. Mladý člověk se zlomeným srdcem si k vám asi přijde pro citlivou osobní útěchu, zatímco v první fázi nového vzrušujícího vztahu po vás bude vyžadovat, abyste to brali od samého počátku velmi vážně. Flexibilita je klíčová: když to bude situace vyžadovat, pečujte o své adolescenty jako o děti, ale nedívejte se tak na ně.

11. Buďte empatičtí. Snažte se na chvíli podívat se na vše z jejich pohledu. Vím, že máte dost často pocit, že to oni se na věc nedívají z vašeho pohledu, ale ruku na srdce, jak by mohli? My už jsme zažili to, čím procházejí, na rozdíl od nich. Když se někdy ocitnete v situaci, kdy budou hrubě ignorovat ostatní nebo se rozhodnou porušit všechna pravidla, zkuste zapomenout na svůj dospělý intelektuální přístup a ponořte se do jejich citového prožívání. Vyzkoušejte si tento malý příklad.

Ohlédnutí

Vzpomeňte si na dobu, kdy vám bylo čtrnáct nebo patnáct. Čí názor pro vás znamenal v té době nejvíc? Možná kamaráda, nějakého skvělého staršího spolužáka nebo sourozence. Líbil se vám snad někdo, kdo o vás ani nevěděl? Čí pochvala pro vás tehdy byla víc než co jiného?

Teď si představte, že v tomto věku nakupujete s maminkou boty. Podle čeho vybírá, které vám koupí? Podle ceny, odolnosti, jestli se dají nosit do školy? A podle čeho si vybíráte nové boty vy?

Neshodujete se, že? Samozřejmě, že vaše maminka měla pravdu. Právě tak jako vy, když budete vycházet ze stejných kritérií. Ale jde o to, že nekupujete boty ve stejném vesmíru, ve kterém je bude nosit vaše dítě. S tímto porozuměním teď třeba naleznete nějaký kompromis. Může si dítě na boty přispět ze svého kapesného? Obejde se bez něčeho jiného, co si původně chtělo koupit? Co takhle koupit dvoje levnější boty a v jedněch může chodit za zábavou?

Být rodičem není žádná velká věda – i když to někdy vyžaduje svatou trpělivost. Musíte si jen uvědomit a možná přibrzdit vliv zkušeností, které jste za svůj život plný dobrodružství i krachů získali. Tuto moudrost svým dětem nemůžete předat přímo, ale mohou se ji od vás naučit na příkladu.

Table of Contents

Předmluva Jacqueline Wilsonové

Úvod od Gill Hinesové

Úvod od Alison Baverstockové

1. Jak vychovávat teenagera

Čím se vyznačuje úspěšný mladý člověk

Moje nástroje pro rodiče teenagerů

Jak být dobrým rodičem?

Klíčové úkoly rodičů

Kdo vychovává vašeho teenagera?

Proč je kvalitní výchova důležitá

2. Svět teenagera

Problém s teenagery – a rodiči

Komunikace

3. Pocit uspokojení: jak podpořit sebeúctu a sebevědomí

Jak chápat sebeúctu u teenagerů

Perspektiva dosažení „dokonalého já“

4. „Slyšel/a jsi mě?“aneb Jak komunikovat

Běžné komunikační bariéry

5. Role rodiny

Rodinné hodnoty

Problém v rodině

6. „Všichni moji kamarádi můžou“ aneb Přátelství a vliv ostatních

„Znám-li sebe, znám tebe“

„Pravidla“ přátelství

7. Práva, povinnosti, spravedlnost a obávaná šikana

Hlavní principy při boji se šikanou

8. „Proč jsi mi to nepřipomněla?“ aneb Sebeorganizace, sebedisciplína a jak zvládat zkoušky a termíny

Sebedisciplína

9. Peníze, peníze, peníze aneb Kolik, jak často, jak důležité jsou?

10. „V tom nikam nejdeš!“ aneb Co chtějí teenageři nosit, co je vhodné a co ne

Co o vás napoví oblečení

11. „Pst, neříkej to mámě…“ aneb Přitažlivost, chození, sex a bezpečnost

Přitažlivost a chození

Sex a sexuální výchova

Šťastné sexuální vztahy jsou morální

12. „Jsem úplně mimo!“ aneb Drogy a alkohol versus bezpečnost, zdrženlivost a dialog

Čeho se mají bát rodiče – drogy i alkohol

Druhy drog a jejich dostupnost

13. „Nuuuda!“ aneb Koníčky a volný čas

Závěr

Co nás čeká dál

Příloha 1 Jak vést rodinnou poradu