Titul a copyright

Miloslav Jenšík

Anthropoid

kontra

Heydrich

ZNÁME CELOU PRAVDU?

PRAŽSKÁ VYDAVATELSKÁ SPOLEČNOST

NAKLADATELSTVÍ EPOCHA

Ediční rada Edice Magnetka:

prof. PhDr. Robert Kvaček, CSc., (FFUK, Technická univerzita Liberec)

doc. PhDr. Jan Halada, CSc. (FSV UK, Institut komunikačních studií)

prof. PhDr. Radek Fukala, Ph. D. (Univerzita Hradec Králové)

PhDr. Miloslav Martínek, CSc.

JUDr. František Čermák

Copyright © Miloslav Jenšík, 2012 (2011)

Published by Nakladatelství Epocha, s. r. o., 2012

ISBN 978-80-7425-819-0 (e-pub)

ISBN 978-80-7425-820-6 (mobi)

Obsah

Titul a copyright

Obsah

Předznamenání

Ale i životy své

Zbylo málo mužů

Zkušené oko majora Palečka

Dva muži pro Anthropoid

My jsme Češi, nevzdáme se! Nikdy!

Šelma, jež vystoupila z moře

Šelma odchází na moře

Angažmá ze slepičí farmy

Masový vrah v čele Interpolu

Za vším špinavým hledej Heydricha!

Šelma přichází do Prahy

Proč Gabčík nestřílel? (A jiné otazníky)

Anthropoid jde do akce

Sedm mužů (a jeden, který chyběl)

Účet za smrt hromadného vraha

Záhady depeší mezi domovem a Londýnem

Poslední dny Reinharda Heydricha

Prameny

Literatura faktu, historiografie

Beletrie

Filmy

Obrazová příloha

Tiráž

Nakladatelství Epocha

Předznamenání

„Heydrichiáda je velké téma moderních českých dějin. Polemikám, úvahám a rozhořčeným sporům nebude nikdy konce. Kontroverze na věky, tvrdý oříšek pro historiky, klasické drama české politiky… Historie poznamenaná cenzurou, olepená různými razítky různých propagand i různých státních zájmů. Otázka bez jednoznačné odpovědi. Nesmrtelná sága individuální odvahy, sebeobětování, lásky k vlasti, povinnosti vojáka. Otazník nad odpovědností velitele a organizátorů. Otazníky nad racionalitou příkazu, úmyslů i výsledků…

Václav Šikl

Nač jaru nezbyl čas

Uprostřed noci mne probudil nezvyklý hluk. Když jsem otevřel oči, rázem jsem byl uprostřed scény jak z nejbláznivějšího snu: pod naplno rozsvíceným lustrem na krok od postýlky mé sestry, které byly předchozího dne rovné dva měsíce, stál německý voják v přilbě, u boku chlebník a plechové pouzdro plynové masky, na řemeni pušku s nasazeným bodákem! A v pokoji byl ještě jeden, s pistolí a v důstojnické čepici. Když v bytě nenašli nikoho a nic podezřelého, odešli. Do rána jsme už oči nezamhouřili, rodiče ani já. Táhlo mi na šestý rok. Přesto ani s odstupem bezmála sedmdesáti let není nic snazšího než dobrat se přesného data té protektorátní epizody: odehrála se v noci ze středy 27. na čtvrtek 28. května 1942. V noci po dni, ve kterém bomba českého parašutisty zranila a odsoudila k smrti jednoho z nejobludnějších masových vrahů dějin lidstva.

Zhruba tři týdny poté jsme brzy ráno z otevřeného okna uslyšeli opakované staccato kulometu i jednotlivé výstřely. „To je hned za řekou,“ řekl táta. Jak brzy vyšlo najevo, vskutku bylo: na Novém Městě, v Resslově ulici.

Strýček Milda, bratr mé matky, našel na vojně u telegrafního praporu v brněnském Králově Poli pár dobrých kamarádů. O dvou z nich po celou dobu nacistické okupace neměl žádné zprávy, až se u něho zčistajasna objevili na sklonku nezapomenutelného jara pětačtyřicátého roku – v modrošedých britských stejnokrojích RAF s ramenními nášivkami Czechoslovakia a stužkami vyznamenání nad levou kapsou. To bylo něco pro devítiletého kluka! Od toho dne jsem byl v rodných Nuslích pečený vařený, i když to bylo ze Smíchova drobet z ruky, a bez dechu jsem naslouchal vyprávění radistů z posádek bombardérů 311. peruti o nočních náletech na Německo a honbách za ponorkami v Biskajském zálivu. S Bohušem Vaverkou jsem se však setkal jen dvakrát třikrát. Jednoho dne už nepřišel. Přestože v prosinci 1941 při návratu z náletu na Cáchy prodělal nouzové přistání wellingtonu, přestože o čtvrt roku později za podobných okolností jediný z posádky – a s těžkým zraněním – přežil havárii whitleye, vrátil se z války živ a zdráv. Ještě stihl přivést si do vlasti svou anglickou ženu Ruth, ale 5. října 1945 při jedné z výprav do Anglie pro válečné exulanty se spolu s celou posádkou liberatoru a osmnácti cestujícími krátce po startu z anglického letiště stal obětí leteckého neštěstí.

Už sama familiární podoba jeho křestního jména Bohumil prozrazuje, že byl Moravan, stejně jako Jan Kubiš, jehož bomba zasadila Reinhardu Heydrichovi smrtelnou ránu. Ti dva se znali. Poprvé se potkali snad už ve Francii. Jejich cesty válkou se pak rozdělily, ale jednou si Bohuš v Nuslích na rodáka a kamaráda zavzpomínal – to když strýček s tetou po letech nesplněného přání přivést na svět vlastní dítě dospěli k rozhodnutí osvojit si některého sirotečka po obětech nacistického vraždění. Tříletý Miloušek se okamžitě stal miláčkem celé širší rodiny. Byl ratolístkou rozvětveného rodu Kubišů, který gestapáci ve zběsilé pomstychtivosti chtěli vyhladit do posledního. Modrooký blonďáček, kterého ještě v peřince vyrvali matce (pokud mi neselhává paměť, jedné z parašutistových sester), se už na pohled musel namyšleným nacistickým nadlidem jevit jako přímo učebnicový objekt poněmčení. Proti „rasové“ teorii se tu však zřejmě postavil klíč ke germanizaci Čechů, jak jej samotný Heydrich s neuvěřitelným cynismem objasnil v kruhu stejně krvežíznivých soukmenovců. Rozdělil tehdy náš národ do čtyř kategorií (kniha se k nim vrátí) a za nejnebezpečnější z nich označil „špatně smýšlející lidi dobré rasy“. Právě takové, jako byl Jan Kubiš. A jaký třeba jednou díky své genetické výbavě mohl být i jeho maličký příbuzný…

Ať už k tomu nacisty vedly jakékoli důvody, bůhví, co s děckem dělali! Že tříletý klouček neznal jediné české slůvko, rozumělo se v prvních dnech samo sebou. Jenže on si z jejich „péče“ odnesl nějaký strašlivý blok: přes všemožné pokusy láskyplného okolí vůbec nepromluvil! Na několik prázdninových dnů v pětačtyřicátém roce, které jsem v Milouškově přítomnosti strávil na chatě nedaleko Černolic, nezapomenu, co živ budu. Snášel jsem mu všemožné hračky a knížky, mluvil a mluvil. A on mne jen po celou tu dobu upřeně sledoval hloubavým pohledem. Nedám si vzít, že ten pohled vídám dodnes, kdykoli se vrátím (a činím tak už proto) k fotografii Jana Kubiše v uniformě s „brigadýrkou“. Jako kdyby klouček mladému vojákovi z portrétu z oka vypadl! Podoba byla dána i rysy tváří, ale nejnápadněji se odrážela právě v očích.

Když pominula bezbřehá euforie prvních týdnů míru a svobody a věci pozvolna znovu dostávaly navyklý řád, po řadě odborných vyšetření zákonitě došlo na definitivní zamítnutí adopce; chlapcův stav kategoricky vyžadoval ústavní péči. Rozum byl s to neodvratný ortel pochopit, ale srdce se mu vzpíralo. I když tisíckrát chápal nevyhnutelnost toho kroku, strejda se o kloučka bil jako lev. Marně, jinak to skončit nemohlo. Všichni, dospělí i já, jsme byli po okolnostmi vynuceném rozhodnutí ještě dlouho bolaví.

Již v onom prvním svobodném podzimu (dávno vím, že už tak docela svobodný nebyl, ale v rozjásaném čase plném nadějí vnímali první náznaky nastupující totality jen nemnozí, natož pak malý kluk) vyšla první publikace o atentátu na lidskou bestii, která si předsevzala proměnit naši zemi v experimentální provincii SS. Tenký sešitek o osmadvaceti stránkách textu nesl název Pravda o Heydrichovi. Na titulním listu byl uveden tak jako tady, ale na obálce jej odsunul do pozadí výrazný červený otazník. Nebyl to zřejmě autorův záměr, spíše okamžitý nápad tvůrce obálky, potřeba barevného akcentu. Dnešníma očima navozuje obálka kouzlo nechtěného, neboť odstup bezmála sedmi desetiletí dává výtvarníkovu nejspíše jen bezděčnému hnutí mysli povahu symbolu. Stále ještě neznáme celou pravdu o všech okolnostech operace Anthropoid. A budeme ji kdy znát?

Autorem spisku byl středoškolský profesor Dr. Josef Ogoun z pražských Dejvic. V jeho rodině Jan Kubiš s Jozefem Gabčíkem nalezli útočiště poslední týden před útokem na Heydricha; Kubiš i pár dní po něm, ještě než osud svedl sedm mužů z pěti různých výsadků v kryptě pravoslavného chrámu v Resslově ulici. Profesorovy vzpomínky měly zvláštní osud. Poprvé je zaznamenal už za okupace, jako svědectví pro případ, že vlna zatýkání dorazí až k němu, a dal je v plechové krabici zakopat pod tribunou tehdejšího stadionu Slavie na Letné, kde oba jeho synové patřili k nejúspěšnějším závodníkům lehkoatletického odboru. Řetěz zatýkání a vraždění po atentátu na Heydricha se však před Ogounovými přetrhl. Ne dílem nějaké šťastné náhody, ale proto, že nikdo z rodiny legionáře Petra Fafka, jehož žena k nim přivedla oba parašutisty, přes všechnu krutost výslechů na gestapu neprozradil jejich jméno. Díky tomu patřil pan profesor s celou rodinou k nemnoha šťastlivcům mezi domácími pomocníky a přechovávači parašutistů, které tehdy zběsilá smrt minula. Jeho spisek se však v pekelném žáru proměnil v hrst popela, když stadion ve dnech Květnového povstání zapálili Němci. Sepsal jej tedy po osvobození znovu a vydal „nákladem vlastním s podporou Národního výboru města Kroměříže a Národního výboru obce Počenic“. Stručný sumář vyšel už 17. června 1945 na stránkách deníku Národní osvobození; na jeho základě později táta skromnou knížečku sháněl, až ji sehnal. Pozoruhodně bezprostřední doklad se nejvýrazněji upíná právě k osobnosti Jana Kubiše. Už proto se mi stal relikvií – a je jí podnes.

Nic na tom nemění, že jej po nedlouhém čase zastínilo svědectví nesrovnatelně rozsáhlejší, zasvěcenější a v neposlední řadě ze snadno pochopitelných důvodů také objektivnější. Zhruba rok po vydání Ogounova průkopnického dílka hodně čtený ilustrovaný odborářský týdeník Květen, který se soustavně vracel k dějům druhé světové války a národního odboje, začal v čísle 47/1946 otiskovat reportážní seriál Jana Drejse Heydrich, je to Heydrich! Autor, pravým jménem Jaroslav Andrejs (1908–2002), už před válkou jako žurnalista procestoval křížem krážem západní Evropu a severní Afriku. Do čtenářského povědomí se nejprve zapsal jako korespondent několika pražských listů z Paříže. Brzy je upoutal také dobrodružnými příběhy, zřetelně poznamenanými osobními zážitky. Za nacistické okupace se věnoval tvorbě pro mládež. Dramatická reportáž o součinnosti našeho zahraničního i domácího odboje v akci, která bez nadsázky ohromila celý svět – to bylo rázem něco docela jiného! Prvotními zdroji poznání se Andrejsovi staly některé dokumenty z archivu zpravodajského oddělení londýnského exilového ministerstva národní obrany; k nim se později přidaly rozhovory se zběhy a zrádci z řad parašutistů Karlem Čurdou a Viliamem Gerikem a soudní akta procesu, který nad nimi vynesl tresty smrti. Andrejs však také – a především – shromáždil mnohá cenná svědectví účastníků popisovaných událostí. Seriál, umocněný už popsanými prožitky, se mi zadřel hluboko pod kůži. Založil ve mně, nepochybně jako v mnoha mých vrstevnících, celoživotní posedlost tím velkým hrdinským příběhem.

Seriál šel na dračku; kdo si nepospíšil, na toho se nedostalo. Vím o tom své, v té době jsem týden co týden vedle Foglarova časopisu Vpřed s Rychlými šípy na zadní straně obálky pilně sháněl i Květen. Na jaře 1947, kdy seriál končil, šly už do finiše přípravy jeho knižního zpracování v Našem vojsku pod názvem Za Heydrichem stín. Stalo se bestsellerem, se kterým se v té době na českém knižním trhu nemohlo nic jiného srovnávat. Ještě téhož roku vyšlo druhé a třetí vydání. Chystané čtvrté zmařil únorový puč v roce 1948; nedlouho po něm šly připravené výtisky do stoupy a předchozí vydání se přes noc vytratila z polic veřejných knihoven. Nad autorem byla vyřčena klatba.

Vůbec jsem si to nedokázal srovnat v klukovské hlavě. A to jsem ani netušil, co si dobře pamatovali mnozí dospělí: že ti, kteří teď atentát na Heydricha zatracovali do horoucích pekel jako nezodpovědnou akci londýnského exilu, která podle nich hazardovala s osudy opravdových bojovníků proti nacismu i celého národa, původně ten čin z Moskvy vynášeli až do nebe! Václav Kopecký, pozdější hlásná trouba totality, už před atentátem ve dvou epigramech pohrozil krvavému protektorovi odplatou za jeho zločiny. Poprvé ve vánoční koledě z roku 1941: „Koleda, koleda, Heydrichu, nezmizíš nám potichu…“ atakdále až po „… a pak poznáš, jak ta Praha odměňuje arcivraha.“ Druhý epigram končící dvojverším „Však se Heydrich brzy dočká. Český lev je lev, ne kočka,“ je datován měsíc a den před výbuchem Kubišovy bomby. Když explodovala, reagoval Kopecký hned následujícího dne: „Bum bác a střely s chvatem blesku již letí v Heydrichovu mercedesku. Svou odpověď ti, kate, národ dává. A našim hrdinům buď sláva, sláva!“ Pohotové čtyřverší zřetelně poznamenal autorův chvat, ale kdo by se v takové chvíli trápil kulhajícím rytmem nebo plytkostí rýmů? Protektorovu smrt pak Klement Gottwald v českém vysílání z Moskvy komentoval těmito nadšenými slovy: „Skolením Heydricha podal náš lid celému světu daleko viditelný důkaz, že přes všechny hrůzy dlouhé německé okupace stojí nezkrušen a nezlomen a že jeho nepřátelství vůči cizáckým vetřelcům je nesmiřitelné… Odstraněním Heydricha, tohoto vrchního kata všech evropských národů, získal si náš lid velkou zásluhu…“

To jsou věci! Kopecký se ještě mohl zprvu domnívat, že akt odplaty byl dílem komunistického podzemí nebo sovětského agenta. Gottwald však přece už ve chvíli, kdy se posadil k mikrofonu, věděl, že útočníky byli parašutisté vyslaní z Velké Británie! Komunisté ostatně okázale skládali hold atentátníkům i jejich pomocníkům dokonce ještě nějaký čas po návratu do osvobozené země. Citované tirády z moskevského rozhlasu se objevily i v poválečném vydání Gottwaldových sebraných projevů; až z dalšího se tiše vytratily.

Kolikrát jsem za svých školáckých let přečetl Andrejsovu knihu? Čtyřikrát? Pětkrát? Nevím. Později už jsem se třeba jen na skok vracel k vybraným pasážím. Často jsem ji nosil ve školní aktovce, nahlížel do ní i o přestávkách, půjčoval ji stejně dychtivým kamarádům. A právě na ní jsem se – naivní kluk – měl poprvé poučit, jaké mohou za jistých okolností být osudy knih. Bylo to někdy ve školním roce 1949–50. Naše učitelka občanské výchovy byla už tehdy soudružka (i když žáci tak zatím pedagogy oslovovat nemuseli), manželka poúnorového veřejného činitele, sama ověšená funkcemi jako vánoční stromek ozdobami. Jednou si při hodině v naší třídě potřebovala narychlo spíchnout jakýsi referát. Zvolila tradiční kantorské východisko: má někdo s sebou zajímavou knihu, kterou byste si zatím mohli číst? Okamžitě jsem se hlásil, byl vyvolán k předčítání a za zjevného nadšení zasvěcených spolužáků tasil svého Drejse. Učitelka ještě nevstřebala pověstnou bolševickou zásadu, že důvěřovat lze jen tehdy, když se zároveň prověřuje. Když si po chvilce povšimla, co že to vlastně čtu, hbitě své pochybení napravila. K jejímu dobru musím dodat, že knihu před třídou nezatratila, pouze to nedorozumění velice zmateně – a velice průhledně – zamluvila. Referát musel pro tu chvíli počkat. Nejspíš i ta lehce komická epizoda jen dál prohloubila celoživotní posedlost, kterou ve mně (a nejednou jsem se přesvědčil, že i v mnoha mých vrstevnících) založila Andrejsova kniha.

Osobní situace jejího autora zdaleka tak úsměvná nebyla. Umlčeli ho na celé desetiletí. I potom zprvu jen opatrně zkoušel půdu pod nohama na poli dětské populárně naučné literatury. Vlastně už si ani nevzpomínám, jak jsem dospěl k poznání jeho pravého jména, ale když mu pod ním roku 1966 v Našem vojsku v edici Napětí vyšla detektivka Minuta strachu, věděl jsem, o koho jde, a spěchal ve čtvrtek časně ráno (jak bylo v těch dobách u žádaných novinek nepsaným pravidlem úspěšného lovu) knihu koupit. Jak jsem se tak rozhlížel kolem, bylo nás takových dost. Dál už se události rychle řítily k převratným dějům Pražského jara roku 1968. Díky stále zřetelnější proměně atmosféry mohla téhož roku spatřit světlo světa i Chvíle odvahy, novelistický obraz Gerikova selhání. Po této knize se autor vrátil na své původní pole, k literatuře faktu: roku 1968 vyšly jeho Tři cesty ke smrti, příběh ztroskotání výsadku Zinc. Měl být i zfilmován, ale po vpádu sovětských vojsk se záměru postavila do cesty husákovská normalizace. Nad Andrejsovým dílem se až do listopadu 1989 znovu zavřela voda, naštěstí ani tentokrát ne navždy. Roku 1992 se objevilo rozšířené vydání Tří cest a šest let poté, v roce svých devadesátin, se autor dožil veliké satisfakce: jeho Smrt boha smrti není pouhým rozšířením knihy z roku 1947, spíše v mnohém poučenou a obohacenou variací na původní téma.

„Bude jistě mnoho fabulačních pokusů zachytit literárně onu hrůzně dramatickou epizodu našich dějin. Naše reportáž je však první, a jediná, která vychází z materiálu úředně ověřeného a svědecky doloženého,“ říká se v upoutávce, která uprostřed listopadu 1946 s týdenním předstihem uváděla zahájení Drejsova seriálu. Také kus bezděčného proroctví! Během dvaapadesáti let, která od sebe dělila vydání obou Andrejsových stěžejních prací, vyšla dlouhá řada jiných knih literatury faktu, pro které byl atentát na Heydricha ústředním tématem nebo výrazným přesahem z jejich hlavní linie. Pestrá byla škála jejich výchozích pozic a záměrů; rozličná byla míra daně, kterou někteří autoři v době vzniku svých knih zaplatili totalitnímu režimu – nejednou se zjevnou pozitivní motivací říci alespoň díl pravdy o demokratickém proudu protinacistického odboje; různý byl i stupeň zkreslení nebo domýšlení historických dějů a jejich okolností, mnohdy třeba jen v autorské snaze o originalitu. Nejeden autor fabuloval ostošest! Nemohly chybět a nechyběly ani cílevědomé pokusy nahradit věcnou argumentaci demagogií, fakta smyšlenkami, pravdu lží – avšak čtenář, který se přidržel svého Drejse, v spletité pavučině mystifikací a omylů jen tak snadno neuvízl. I v tom je trvalá hodnota první Andrejsovy heydrichovské knihy. Pro všechny jeho následovníky – ať už o to vědomě usilovali nebo se jim to prostě přihodilo – se stala zdrojem inspirace, itinerářem, základní nabídkou dosažitelných svědectví, posléze i prubířským kamenem. A hodnota té druhé? Jakkoli je třeba v lecčems už překonaná, jedno jí nikdo nevezme: morální rozměr veliké historické satisfakce autorovi, jeho hrdinům a v neposlední řadě i věrným čtenářům.

Drejs to byl, kdo dal mnohým z nás nové svaté: Jana Kubiše, Jozefa Gabčíka, Josefa Valčíka, Adolfa Opálku, Oldřicha Pechala… Vedle vojáků však i jejich civilní pomocníky, kteří přece už prošli děsivou zkušeností stanného práva po Heydrichově příchodu do Prahy, a přesto – kdykoli bylo třeba, bez ohledu na obrovská rizika takového jednání a bez zaváhání – nabídli parašutistům nocleh nebo i úkryt na mnoho dní a nocí, rozdělili se s nimi o své hubené potravinové příděly, obstarávali potřebné informace, zajišťovali další kontakty, snášeli, co bylo třeba. To Drejs nám ukázal, že všichni ti stateční lidé, řídící učitel Jan Zelenka – Hajský, „teta“ Moravcová, Fafkovi, Svatošovi a mnozí další, lékaři Milada Frantová nebo Břetislav Lyčka, Sokolové a na konci té předlouhé řady lidé kolem pravoslavného chrámu v Resslově ulici, ti, jejichž jména tu padla a ještě na dalších stránkách padnou, i přemnozí další – to přece nebyly bezbranné oběti, ale bojovníci! Stejně jako ti, kteří třeba jen věděli, ale neprozradili. Za klíč k tomu poznání buď Jaroslavu Andrejsovi dík!

Jaroslav Čvančara, badatel, který na stejném poli rovněž vykonal obdivuhodné dílo, se v prvním dílu televizního seriálu Heydrich – konečné řešení zamyslel nad skutečností, že akce, která trvala snad patnáct vteřin, nás zaměstnává už bezmála sedmdesát let. Je to samozřejmě zkratka, nadsázka, ale v zásadě je to tak. A bude, musí to tak být i do budoucna, protože stále stojíme před řadou otazníků a musíme na ně dál hledat odpovědi. Protože stále neznáme celou pravdu.

Hledáním pravdy jsme povinováni nesmrtelné památce těch, kteří tenkrát bojovali, i těch, kteří spolu s nimi jejich boj zaplatili vlastním utrpením a životy. Už proto nesmíme žádnou z možných otázek opominout, žádnou předem zavrhnout. Také pro zjevné přesahy dějů z let 1941 a 1942 dál proti proudu času do roku 1938.

Ze všeho nejvíce však pro jejich poselství našim dnům, pro odkaz padlých. Hluboké úctě k nim, k spontánní dobrovolnost jejich postojů a činů, k jejich neokázalému vlastenectví, statečnosti a obětavosti bez hranic připisuji tuto skromnou knížku.

Autor

Ale i životy své

„Přísaháme při všem, co je nám svato, a v plné shodě se svým svědomím a přesvědčením, že budeme poslušni prezidenta a vlády Republiky československé a všech svých velitelů, prezidentem a vládou ustanovených; přísaháme, že budeme bez odmluvy plniti jejich nařízení vždy a všude, i v nebezpečí, bez váhání a odporu, že svých vojsk neopustíme, ale i životy své ochotně dáme na ochranu vlasti a za její svobodu; přísaháme, že budeme druh druha milovati, k sobě věrně státi, v nebezpečí se neopouštěti, ale až do konce se brániti tak, jak nám káže mužná čest a vědomí povinností občanských.

Tak přísaháme.“

Vojenská přísaha Masarykovy republiky

Kolik zkušených a zasvěcených autorů už se pokoušelo nastínit portrét šéfa nacistického Hlavního úřadu říšské bezpečnosti a po krvavých osm měsíců také Hitlerova zastupujícího protektora v naší znásilněné zemi – muže, který se do světových dějin zapsal jako jeden z nejbrutálnějších katanů?

Německý publicista Mario R. Dederichs o to usiloval nejprve seriálem zveřejněným roku 2002 v hamburském týdeníku Stern, a na jeho základě knihou Hyedrich. Tvář zla. Roku 2003 uprostřed práce na ní zemřel; dílo dokončil jeho redakční kolega a přítel Tejo Fiedler. Ale i kdyby bylo smrtelné onemocnění vyrazilo Dederichsovi pero z ruky už ve chvíli, kdy dopsal první stránku rukopisu, stála by za pozornost a zamyšlení. Neobyčejně výstižnou a působivou charakteristiku v mistrovské zkratce nabízejí hned vstupní odstavce knihy:

„Vysoký muž v uniformě obergruppenführera SS prochází okolo kameramana k Pražskému hradu, čepici se znakem smrtihlava vtaženou hluboko do očí. Kameraman mu očividně stojí v cestě. V úzkém obličeji se nepohne ani sval, jen se krátce podívá do kamery. Kamera zachytí jeho pohled – ledový, nenávistný, neskutečně zlý. Vlčí pohled ochromuje člověka nečekaným nepřátelstvím. Kdyby pohled mohl zabíjet…“ Popsaný záběr lze najít v českém dokumentárním filmu Opus pro smrtihlava. Autor pokračuje: „Z této krátké scény (…) je patrné, proč se většina současníků Reinharda Tristana Eugena Heydricha bála. Připadal jim nepřístupný a pohrdavý, lstivý a krutý jako ,mladý zlý bůh smrti‘, ,blonďatá bestie‘ nebo ,ďábel v lidské podobě‘. Z Hitlerovy říše temnoty se do naší doby dívá tvář zla; odstrašující a přece určitým strašným způsobem fascinující. Vzápětí vyvstává otázka: co se skrývá za tímto nepřátelským pohledem? Do jakých propastí vede kontakt s takovýma očima? Co vedlo tohoto člověka k jeho odporným činům?“

Na tři čtyři kroky, víc to zřejmě nebylo, byl ve středu 27. května 1942 zhruba o půl jedenácté s tím pohledem konfrontován rotmistr československé armády Jozef Gabčík. K tomu, proč elitní střelec z časů speciálního výcviku v Anglii nedokázal z očí do očí skolit bestii na první pohled podobnou člověku, se ještě vrátíme. Zatím se spokojme konstatováním, že čím víc času od té doby uplynulo, tím víc je na ono selhání (zbraně nebo člověka, který měl vykonat ortel?) názorů. Nejeden se snaží objevit odpověď i ve sféře, do které zacílil jeden z nadhozených otazníků: „Do jakých propastí vede kontakt s takovýma očima?“

Dederichs se soustředil převážně na Heydrichovu osobnost; atentátem, jeho strůjci a vykonavateli se zabýval jen okrajově. Přesto nelze přejít bez povšimnutí, jak uzavřel svůj popis akce: „Dodnes zůstává hádankou, proč česká exilová vláda v Anglii pro atentát s krycím jménem ,Anthropoid‘ nevybrala lepší vojáky, než byli Kubiš a Gabčík.“

Ta věta krutě křivdí netoliko těm, kteří byli pověřeni výběrem, výcvikem i morální, psychologickou a co do situace v okupované zemi informativní přípravou vhodných mužů pro takovou operaci, ale v neposlední řadě i oběma vojákům, kteří na sebe dobrovolně vzali mimořádně obtížné poslání s prakticky nulovou šancí na vlastní přežití. Abychom však pouze nepostavili tvrzení proti tvrzení, musíme si sami položit otázku:

Odpovídal výběr příštích parašutistů náročnosti jejich úkolů na půdě okupované vlasti a reálné situaci, která je doma čekala?

Kdo hledá odpověď, měl by si především vymezit základní limit možností výběru: dosažitelný počet vhodných kandidátů. Na prahu léta roku 1940 se po katastrofickém pádu Francie podařilo úspěšně evakuovat do Velké Británie zhruba tři tisíce příslušníků československé pěší divize, většinou dobrovolných exulantů, kteří opustili svou zem s cílem bojovat za její osvobození. Uprostřed všeobecného marasmu obstála divize ve Francii se ctí, ale ani tak nemohla nebýt zasažena plošnou demoralizací z hanebné porážky. V průběhu dramatického ústupu do jihofrancouzských přístavů se v zemi rozhodli zůstat především slovenští dělníci a horníci, kteří tam byli mobilizováni na základě státního občanství Československé republiky. Ta však již neexistovala; naproti tomu jejich rodná země měla teď svůj vlastní stát. Mnozí tito lidé, kteří se příslušníky československého zahraničního vojska nestali z vlastního rozhodnutí, měli ve Francii nebo ve své vlasti rodiny, které by mohli vystavit pronásledování. A všichni mohli ohrozit svůj případný budoucí návrat na Slovensko, které se proměnilo v poslušného vazala Hitlerovy říše.

Paradoxně však obavy z věcí budoucích nepochybně vedly i mnohé příslušníky divize, kteří ve zmateném víru francouzského zhroucení ztratili víru ve smysl odboje, aby přesto odešli za Lamanšský průliv a setrvali v exilové armádě. „Francouzská vláda je povinna předat na požádání všechny Němce, které německá strana vyjmenuje, ať již jsou ve Francii, francouzských koloniích, protektorátech či v oblastech pod francouzským mandátem,“ stálo v článku 12 německo-francouzské smlouvy o příměří. Někdejší občany Československé republiky, příslušné do nacistického Protektorátu Čechy a Morava, považovali nacisté za ne sice plnoprávné, ale co do povinností a trestní odpovědnosti jednoznačně zavázané příslušníky svého „rajchu“; pokud proti říši pozvedli zbraň, byli pro ni velezrádci. A smrt nebo přinejmenším koncentrační tábor v ní hrozila i za mnohem méně závažná provinění, než byla velezrada!

Opustit zahraniční armádu v relativním anglickém ostrovním bezpečí a tolerantním ovzduší tradiční demokracie, které si království zachovalo i ve stavu bezprostředního ohrožení, zdaleka tak riskantní nebylo. A tak další službu odmítlo na pět set příslušníků evakuovaných jednotek. Byli to zejména komunisté a nedávní dobrovolníci z mezinárodních brigád španělské občanské války. Své rozhodnutí se snažili ospravedlnit povykem, že západní politický exil hájí pouze zájmy kapitalistů a vykořisťovatelů, jeho vojenské velení že je neschopné a zfašizované, v jednotkách že jsou silně antisemitské tendence… Rudí agitátoři se snažili strhnout i vojáky jiného světonázoru. „Čím víc nás bude,“ ujišťovali, „tím méně s námi svedou. Nakonec jim nezbude, než nás pustit do civilu a dát nám práci.“ Někteří se uchýlili i k hanebnému argumentu „vyděláme si mnohem víc, než nám vyplácejí v žoldu!“. Pro jejich demokraticky a vlastenecky smýšlející okolí nebylo tajemstvím, o co jim ve skutečnosti běží: rozbíječi poslušně plnili pokyny zahraničního vedení komunistické strany, zaměřené na rozklad jednotek západního odboje. Bylo to v roce 1940; Sovětský svaz byl s nacistickým Německem spjat paktem o neútočení, který v praxi působil spíše jako spojenecká smlouva. (Třeba německý blitzkrieg by na západě sotva slavil takové triumfy bez plynulých dodávek ropy z Baku.) Stalin označoval za hlavní válečné paliče Francouze a Brity a čeští komunisté v čele s Gottwaldem horlivě platili za bezpečí moskevského azylu rozvratnickou činností proti londýnskému exilu a jeho vojenské složce.

Nejenom pro brigádu, která byla zformována na anglické půdě, ale zejména pro výsadky do okupované země, které byly nedlouho poté vybírány a připravovány pro speciální úkoly, mohli být právě interbrigadisté s cennými bojovými zkušenostmi ze Španělska, nejednou i z diverzní činnosti, významným přínosem. Ve Francii byli mnozí „španěláci“ svými veliteli vysoko ceněni. Co to však bylo platné, když teď slepě plnili nesmyslné příkazy z Moskvy? (Ti, kdo jim je dávali, je později nedlouho po návratu do vlasti za bezvýhradnou oddanost odměnili po svém. Některé i šibenicemi. Ale to už je jiný příběh.)