David Henry Sterry

Zajačik

Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © David Henry Sterry 2003

Translation © František Kôpka 2014

Design © Motýľ design 2014

Cover photo © Sapandr/Shutterstock.com

Slovak edition © Vydavateľstvo Motýľ 2014

ISBN: 978-80-8164-045-2

Túto knihu venujem

všetkým chlapcom a dievčatám,

ktorí boli alebo ešte stále sú

obeťami zneužívania v rukách dospelých.

Poproste o pomoc.

Vyrozprávajte svoj príbeh.

Predslov

Zajačik má desať rokov

Pred pätnástimi rokmi sa okolo štvrtej hodiny v jedno sobotňajšie, hustým puchom predchnuté ráno nachádzam v hlbokej temnote vlhkého, drogami nasiaknutého domu v Harleme v spoločnosti veľmi atraktívneho transsexuála a tucta Američanov zbavených volebného práva v rôznom štádiu úpadku. Obrovský chlap s hranatou hlavou po mne vybehne rýchlo ako divá zver, v očiach mu blčí ľadový oheň a rukou s bicepsom hrubým ako telo pytóna sa po mne zaženie tyčou.

Tupý náraz ťažkej kovovej tyče o moju lebku mi rozbrní celé telo. Našťastie, ako sa čoskoro dozviete, moji rodičia pochádzajú zo severného Anglicka a majú také tvrdé lebky, že nimi môžu zatĺkať klince. Po tvári mi steká krv ako roztopený červený karamel po zmrzline. Necítim nijakú bolesť. Hlavu mám znecitlivenú. Usmievam sa. Podľa mňa mi práve to zachráni život. Útočník nemôže uveriť, že s rozbitou hlavou a gejzírom krvi, ktorý mi steká po tvári, tam len tak stojím a usmievam sa. Keď sa zakrvavený dostanem z toho drogového brlohu, uvedomím si, že mám iba dve možnosti: 1. Zmeniť svoj život. 2. Zomrieť.

Väčšina samovrážd je v podstate veľmi sebeckým činom. Pravda je taká, že pokiaľ sa nehodíte do mora priviazaný o kotvu alebo sa nedáte zožrať nejakému zvieraťu, niekto bude musieť upratať to, čo po vás zostane. A preto nemám sklony k samovražde a ani som nikdy nemal. Teraz vidím veľmi jasne, že som horúčkovito hľadal niekoho, kto by ma zabil.

Túto knihu som začal písať pred pätnástimi rokmi, keď som sa vyslobodil z jedného harlemského kokaínového domu hrôzy. V skutočnosti to bola celkom iná kniha ako tá, ktorú teraz držíte v rukách. Predtým než som dokázal napísať túto, som musel napísať celkom inú. Bol to vymyslený príbeh plný zavraždených otcov, znásilnených detí a texaských roztlieskavačiek. Pred pätnástimi rokmi som stále nedokázal rozpovedať svoj skutočný príbeh. Ešte som nenarazil na úplne dno. Ešte mi priveľmi záležalo na tom, čo si o mne ostatní myslia.

To, čo ste čítali, pre mňa nie je ani tak kniha ako séria dopravných prostriedkov. Rikša, zatekajúce kanoe, osemnásťkolesový kamión, unavený mul, vesmírna loď. Tento príbeh ma vytiahol z pochybných útrob vykričaných štvrtí do najvychýrenejších európskych operných domov, zo špinavých ulíc Bronxu do siení Ministerstva spravodlivosti Spojených štátov amerických, z ulíc edinburského festivalu Fringe, preplneného škótskym národným jedlom z ovčích drobkov, cibule, loja a krúpok, do sál Hustler Store na bulvári Sunset Strip podopretých od steny po stenu obrovskými kamennými robertkami, z celebritami prepchaného klubu Groucho k ružovým usmiatym tulipánom Amsterdamskej univerzity a diamantovo tvrdým očiam v sivých granitových tvárach väznice San Quentin.

Pred desiatimi rokmi, keď som dokončil vymyslenú verziu svojho príbehu, som narazil na kamenisté dno. Poslednou kvapkou bol rozchod so snúbenicou, ktorú som ani nemal rád. Ukazoval som svoj bláznivý rukopis o zavraždených otcoch, znásilnených deťoch a texaských roztlieskavačkách každému, kto prejavil záujem si ho prečítať. Moja bývalá dočasná obchodná zástupkyňa Tina Jacobsenová ma dala dokopy s literárnou agentkou, svojím krstňaťom. Keď som sa jej o týždeň ozval, povedala mi, že ho stratila. Považoval som to za ďalšie znamenie toho, že vesmír mnou opovrhuje. Poslal som jej svoj šialený rukopis znovu a o mesiac som jej zavolal. Nepýtal som sa jej na rukopis. Keďže som bol milý, pocit viny posunul môj rukopis zo spodku trojmetrovej kopy, kde sa dusil pod tisíckou ďalších spotených, hladných a bedákajúcich textov, asi o pätnásť centimetrov vyššie. O mesiac neskôr som telefonát zopakoval. Bol som taký milý, že tentoraz môj rukopis poskočil o tridsať centimetrov vyššie. Deväť mesiacov sa môj telefonát opakoval v rôznych variáciách. Presne toľko trvá gravidita. Kým si táto agentka prečítala môj rukopis, mohlo sa nám spoločne narodiť dieťa. V tom čase som odišiel z parádneho domu v kopcoch Echo Parku do Venice Beach, kde stačí, aby sa človek vyklonil z okna a zakričal: „Hej, ty!“ a hneď uspokojí svoju potrebu po kokse. Hoci som to v tom čase nemal v pláne, pred Vďakyvzdaním som jej oznámil, že sa na Vianoce chystám do New Yorku. Bol som rozhodnutý donútiť ju konať. Zabralo to. Sľúbila, že ak prídem do New Yorku, vezme ma na obed, aby sme sa porozprávali o mojom rukopise. Zložil som telefón a zarezervoval si letenku.

Agentka ma skutočne vzala na obed do jednej z tých nóbl reštaurácií na Manhattane, kde agenti berú autorov. Bola príjemná, zábavná a podmanivo očarujúca. Štýlová a elegantná bez toho, aby pôsobila snobsky. Páčili sa mi jej bystré hlboké hnedé oči a pevné sexi telo. Povedala mi niekoľko trefných postrehov o mojom rukopise. Dodala, že ak ho vylepším, pokúsi sa ho predať. Čím dlhšie som sa s ňou rozprával, tým sa mi zdala úžasnejšia. Zaplatila za obed, čo bolo opäť veľmi sexi. Keď som pri odchode sledoval jej pevný dokonalý zadok, zdala sa mi ešte príťažlivejšia.

Keďže ma nedávno opustila snúbenica, ktorú som ani nemal rád, vytvoril som si zoznam žien, s ktorými by som sa chcel v New Yorku zblížiť. Agentka bola na treťom mieste. Na druhý deň po spoločnom obede som obvolal sladké dámy zo svojho zoznamu. Prvé dve nezdvihli. Nechal som im odkaz. Zavolal som agentke. Zdvihla mi. Spýtal som sa jej, či si nechce so mnou niekam vyjsť. Vzala ma do francúzskej reštaurácie neďaleko svojho bytu na neskorú večeru. Po večeri ma pozvala k sebe. Nasledoval jeden s tých rozhovorov, ktoré potvrdzujú, že Einsteinova teória relativity platí. Dve hodiny ubehli ako nič. Sediac na gauči s náznakom úškrnu poznamenala, že prvá kniha každého spisovateľa je v skutočnosti o jeho živote. No hádam jej nechcem tvrdiť, že táto šialená kniha o zavraždených otcoch, znásilnených deťoch a texaských roztlieskavačkách vychádza z môjho života. Povedala to takým pôvabným a dobre mysleným podpichovačným tónom, že sa mi zapáčila ešte viac. No takisto bolo jasné, že to myslí smrteľne vážne.

A tak som jej rozpovedal svoj príbeh. Konečne som bol na to pripravený. Narazil som na úplné dno posiate kameňmi. Bolo mi jedno, čo si o mne pomyslí. To je vždy znakom toho, že nižšie už klesnúť nemôžete. Vyhlásila, že presne takú knihu by som mal napísať. Poslúchol som ju, a tak vznikol Zajačik.

O dva roky, šesť mesiacov a jedenásť dní som sa s touto agentkou oženil navrchu jednej hory v Kalifornii. V to popoludnie ma prestala zastupovať ako svojho klienta.

O ďalších sedem rokov, dva mesiace a štrnásť dní sa nám narodilo dievčatko, ktoré v tejto chvíli pokojne spí na poschodí.

Trvalo mi pätnásť rokov, kým som sa prepracoval od krištáľovo čistého uvedomenia, ktoré môžete získať iba o štvrtej hodine ráno v harlemskom drogovom brlohu, k domácemu blahu, ktoré mi bolo dopriate, a ďakujem bohom a bohyniam, že desať rokov po dokončení tejto knihy som stále nažive. Jej napísanie ma zmenilo ako človeka.

Dúfam, milý čitateľ, že jej čítanie ti prinesie aspoň toľko potešenia ako mne, keď som ju písal.

Poznámka autora

Veľa mien som zmenil, aby som ochránil ich nositeľov aj seba.

1

Vysoký muž v tričku

s nápisom SEXY a rádová sestra

Deti začínajú tým, že svojich rodičov milujú, neskôr ich odsudzujú a zriedka, ak vôbec niekedy, im odpúšťajú.

– Oscar Wilde

Ako dieťa som nebol obeťou násilia. Nebili ma vešiakom ani sa o mňa nestarala zákerná opatrovateľka, ktorá by mi telo opaľovala cigaretami. Vyrastal som v pokojnej štvrti, kde sa deti hrali s loptami, hojdali sa na hojdačkách a šantili na kolotočoch. Santa Claus mi cez komín nosieval vianočné darčeky, veľkonočný zajac schovával v záhrade čokoládové vajíčka a víla Zubienka mi za každý vypadnutý mliečny zub nechávala pod vankúšom mincu.

Moje detstvo na predmestí pokrýva mihotavý ružovkastý nádych pohody – v záhonoch sa pohojdávajú ruže, vo vánku sa ozýva tichý ston čerstvo pokosenej a letom rozvoniavajúcej trávy, žiarivé jesenné lístie opadávajúce zo stromov pripomína zlatistý vodopád a šťavnatý melón a zmrzlina z kornútika ma chladia na jazyku. Príjemnú idylu dotvárajú tobogany, horúca čokoláda, ohňostroje pri príležitosti osláv Dní nezávislosti, pečené moriaky na Vďakyvzdania, rána s krupičnou kašou a rozprávky na dobrú noc o kocúrovi s červeno-bielym pruhovaným klobúkom a červeným motýlikom.

Tam, kde som vyrastal, boli všetci šťastní. A ak aj niekto nebol, mal dosť slušnosti, aby si to nechal pre seba.

Do tohto nádherného nového sveta sa prisťahovali moji rodičia z anglického Newcastlu, krajiny bledých Severoangličanov s tvrdými lebkami a čiernymi pľúcami, ktorí sa radi nadájajú miestnym Brown Ale. Odišli z krajiny tvrdej a chladnej ako uhlie, ktorého je tam viac než dosť.

Len čo mohli, otec s mamou získali americké občianstvo a na počesť toho usporiadali veľkú oslavu s tortou s červeno-bielo-modrou zástavou z cukrovej polevy a prskavkami navrchu.

Moji rodičia sú v mnohom stelesnením amerického sna. Keď sem prišli, niesli si so sebou iba oblečenie. Po dvadsiatich rokoch driny, potu a obetovania ostali bez peňazí, chodili k psychoterapeutovi a rozvádzali sa.

***

Jedno piatkové popoludnie koncom augusta prídem ako sedemnásťročné ucho do Hollywoodu, aby som tam v Akadémii nepoškvrneného srdca pokračoval vo svojej študentskej kariére. Do školy ma zapíše rádová sestra Liz, unavená rehoľníčka so zvädnutým čepcom na hlave. Pripomína mi Jeanine Deckersovú, známu spievajúcu mníšku, ktorú si pamätám z detstva. Mníška predo mnou však na rozdiel od Jeanine nespieva. Som v šoku. Počas exilu na internátnej škole som sa rozhodol pokračovať v ďalšom štúdiu bez toho, aby som si dorobil maturitu. Jediná škola, na ktorú ma bez maturity boli ochotní prijať, bola Akadémia nepoškvrneného srdca. Môjmu idiotskému rozumu neskúseného chlapca na prahu dospelosti však ani nenapadlo poprosiť niekoho o pomoc pri vypĺňaní prihlášky alebo si aspoň zistiť, či moja budúca škola ponúka internáty. Keďže padlo rozhodnutie, že v L.A. budem žiť s mamou, zdalo sa, že sa o ubytovanie nemusím starať. Zmeny však niekedy prichádzajú rýchlejšie, než človek čaká.

Nemám kde spať. Vo vrecku vypasovaných zvonových nohavíc, ktoré mi natesno obopínajú rozkrok, mám dvadsaťsedem dolárov. Volám otcovi. Vraj má vreckové suchoty. Som zmätený. Otec si asi poriadne užíva. Zdá sa, že sa ma chce čo najrýchlejšie striasť a ukončiť telefonát. V pozadí počujem smiech ženy, ktorý určite nepatrí mojej mame.

„Neva…“ podarí sa mi zo seba dostať.

Zložím telefón.

Rozmýšľam, že zavolám mame, no hneď si to rozmyslím. Predstava, že miesto v jej živote, ktoré donedávna patrilo mne, zaujala mladá milenka, je príliš trpká, aby som ju dokázal prehryznúť.

Spýtam sa sestry Liz, či by sa pre mňa nenašlo nejaké ubytovanie. S povzdychom mi oznámi, že pre takéto prípady nemajú nič pripravené, a sucho konštatuje, že nabudúce by azda bolo múdrejšie informovať sa o niečom takom dopredu, aby som si mohol včas vybaviť všetko potrebné.

„Neva…“ zamrmlem opäť.

Nechám si tam veci a odídem s dvadsiatimi siedmimi dolármi vo vrecku. Moja hlava pripomína úľ plný včiel.

Pod ťarchou všetkého si s tvárou zaborenou do dlaní sadnem na obrubník. Pred šiestimi mesiacmi som v internátnej škole chľastal lacný alkohol a fajčil šúľané cigarety a odrazu mám pocit, akoby som sa ocitol v protiraketovom kryte, kde mi moja dokonalá rodina z reklamy na americký sen vybuchla pred očami ako nášľapná mína, a okolo mňa teraz nebezpečnou rýchlosťou svištia ostré črepiny.

Budova akadémie stojí na kopci, z ktorého je výhľad na Hollywood. Cesty v meste, ktoré lemujú obrovské pútače s tvárami filmových hviezd, sú prepchané veľkými autami. Pofukuje príjemný vánok. Ozýva sa v ňom spev zvodnej sirény Mesta padlých anjelov, ktorému nedokáže odolať nijaký muž.

Ani neviem ako, a kráčam dolu kopcom k Tinseltownu alias Hollywoodu. Trpkú pilulku bolesti som už prehltol. V tej chvíli ju nahradila sebavedomá chôdza. Pracujem na jej zdokonalení.

Mám husté hnedé vlasy a pod priliehavými zvonovými nohavicami, ktoré mi tesne obopínajú prirodzenie, sa mi rysujú svalnaté nohy. Mám veľké ruky a po svete, ktorý z môjho obtiahnutého trička oblizuje jazyk Rolling Stones, kráčam dlhými chodidlami obutými v červených teniskách po členky s jednou ponožkou zelenou, druhou modrou.

Nemám najmenšiu predstavu, kam idem ani čo tam budem robiť, no ako si tak hrdo vykračujem po hviezdnatej tvári Hollywoodu, palmy mi kývajú na pozdrav, popoludňajšie slnko sa mi opiera do tváre, minulosť nechávam za sebou a priamo predo mnou ma na Ulici snov s otvorenou náručou víta budúcnosť. Odrazu mám pocit, že život je krásny.

Kráčam až na koniec Hollywoodskeho bulváru ku Graumanovmu čínskemu divadlu. Po ceste míňam turistov a oslepujúce blesky ich fotoaparátov, nádejné hviezdičky v minisukniach s hlavami plnými predstáv o sláve a s hviezdnym prachom v očiach, skupiny hlučných kovbojov popíjajúcich s podnapitými Indiánmi, uponáhľaných biznismenov vo vyžehlených čiernych oblekoch, dámy tlačiace nákupné vozíky plné všetkého, čo vlastnia, ktoré sú také tučné, že sa ani nevedia zohnúť, aby si na nohy natiahli pančuchy, mustangy obtierajúce sa o svalnaté mercedesy a vypasené bravy áut pekelného Mesta anjelov. Cítim sa ako Alica v pokrivenej Krajine zázrakov.

***

Moja mama bola precitlivená žena s krehkými nervami, ktorá sa vedela pre čokoľvek veľmi ľahko rozplakať. A plakala často. Mala peknú slonovinovobielu pokožku, objemné gaštanovohnedé vlasy, bystré tmavé oči, láskyplný pohľad a úžasne sa smiala. Jediným dotykom dokázala utíšiť dieťa, ktoré revalo ako tur. Jej otec, profesionálny športovec a amatérsky pedofil bol tichý muž s tmavými očami, tmavými vlasmi a peknou olivovohnedou pokožkou.

Môj otec bol chemik a matematik – rezervovaný intelektuál poznačený tichom, ktoré maskoval duchaplnými rečami. So svojou bledou pokožkou a pehami bol typickým príkladom Angličana zo severu. Nebol vysoký, mal kostnatý nos a bol chudý, bystrý, pohotový a prešibaný. Otcovi to neuveriteľne pálilo. Ako prvý z rodiny šiel študovať na vysokú školu – neslýchaná vec na syna baníka. A bol veľký pracant. V živote poznal len prácu, prácu, prácu. Bol tvrdý ako uhlie z Newcastlu a s každou odpracovanou minútou bol akoby ešte o čosi tvrdší. No v časoch, keď byť živiteľom sa cenilo nadovšetko, bol nadovšetko dobrý živiteľ. Otec ukrýval vo svojom srdci lásku, len nevedel, ako ju odtiaľ vydolovať.

Otcov mozog a mamino srdce napokon rodičov zaviali preč od latrín a piva anglického zapadákova do srdca Ameriky k nádhernému domu v španielskom štýle s piatimi spálňami, bazénom, priestormi pre služobníctvo a fontánou pred domom, v ktorej okázalo žblnkotala voda.

***

Civejú na mňa odtlačky rúk Marilyn Monroe. Uprostred hollywoodskej piatkovej noci stojím pred Graumanovým čínskym divadlom.

„To bola ženská, čo?“ osloví ma vysoký černoch v čiernom tričku s ligotavým nápisom SEXY. Je to prvý človek, s ktorým sa v L.A. rozprávam, a nie je to rehoľníčka.

„Veru…“ vykoktám.

„Moja stará tvrdí, že bola tučná, ale mne sa páčia ženské s veľkou riťou,“ povie černoch s prízvukom, pri ktorom v ústach lenivo prevaľuje jazyk.

„Hej, bez poriadneho zadku to nie je ono,“ prisvedčím, len aby som niečo povedal a nevyzeral ako chmuľo.

„Marilyn bola skutočná filmová hviezda. Nie ako tie dnešné čúzy, čo nemajú štýl. Sú to len odporné štetky s kostnatými riťami…“

Vysoký muž zamieri preč. Pridám sa k nemu. Zdá sa mi to ako dobrý nápad.

„Odkiaľ si?“ spýta sa.

Neviem, ako mám odpovedať. V tej chvíli nepochádzam odnikadiaľ. Prepadne ma panika, akoby ma niekto kopol do slabín. Vtom si spomeniem, ako som raz kdesi čítal, že keď na človeka doľahne úzkosť alebo ho niečo vyvedie z rovnováhy, stačí, ak si v hlave vymení platňu a namiesto zlých myšlienok sa zameria na dobré. Poslúchnem tú radu a vymením si v hlave platňu. Som predsa v Hollywoode, meste plnom vzrušujúcich ľudí z celého sveta. A ja patrím medzi nich.

„Pýtal som sa, odkiaľ si,“ zopakuje SEXY.

„Odvšadiaľ…“ pokúsim sa o ľahostajný tón.

„To veľmi dobre poznám,“ prikývne.

Smejem sa, aj on sa smeje a odrazu sa rehoceme spoločne.

„Kde bývaš?“ spýta sa.

„Kde príde…“ Pokúsim sa o svetácky úsmev, ale nevyznieva veľmi presvedčivo.

„Si hladný? Nedáš si biftek?“ vyzvedá cudzinec.

Biftek? Ó, áno! Paráda. Biftek by bodol. Najlepší nápad, aký som od Noemových čias počul, ako vravievala moja mama.

Kráča ďalej a ja idem s ním. Odrazu sa zhovárame o všeličom možnom. Nechávame za sebou Hollywoodsky bulvár a bočnou uličkou sa blížime k omietnutému bytovému domu. Kedysi bol určite biely, no teraz je béžovo-sivý.

Prechádzame cez zaprášený vestibul, kde to razí alkoholom, cigaretovým dymom a zdochnutými mačkami. Kráčame po schodoch, kde v tmavých kútoch nepochybne číhajú bubáci, a mierime na koniec chodby, po ktorej sa plazí koberec vo farbe zhnitých pomarančov pokrytý krvavými škvrnami.

Chlapík otvorí dvere a vovedie ma do tmavého bytu.

Keby to bola scéna z filmu, zvolal by som: „Nechoď tam!“

Lenže my nie sme vo filme, a tak bez mihnutia oka vojdem dnu. Teším sa na biftek.

Chlapík rozsvieti malú lampu, ktorej tlmená žiara osvetlí plagát černošskej krásky v rajcovných nohaviciach s čižmami po stehná, afro účesom v tvare atómového hríba a ústami, ktoré sľubujú nevypovedateľné vzrušenie. Myslím, že na plagáte je nápis FOXY CHOCOLATE – sexi čokoládka –, no nie som si celkom istý.

Sadnem si na gauč, ktorý už má najlepšie roky dávno za sebou. V televízii beží nejaká šou. Obraz šumí. Chlap v tričku s nápisom SEXY zmizne v kuchyni. Mal by som zavolať mame. Rozhliadnem sa okolo seba. Po zemi sa povaľujú zvyšky mrazených jedál v alobaloch, staré zoschnuté kuracie kosti a súdky od piva pripomínajúce náhrobné kamene na hroboch mŕtvych pív. Telefón nikde nevidím. Pokúšam sa sústrediť na program v telke. Skupina vzrušených ľudí za asistencie výrečného chlapíka v lesklom obleku súťaží o akési ceny a privádza slintajúce publikum do varu.

SEXY sa vracia s dvoma ružovými biftekmi na zelených tanieroch. Sú na nich len bifteky.

„Hlad je najlepšou omáčkou,“ vravievala moja mama.

A ja som poriadne hladný.

Vôňa mäsa mi atakuje čuchové bunky a prebúdza vo mne inštinkty šelmy. Slinné žľazy mi začnú do úst pumpovať tráviace šťavy. Zahryznem sa do teplého mäsa, z ktorého mi na jazyk vystrekne krvavá šťava, a o chvíľu sa mi už hrdlom kĺže prvý hlt.

Ani neviem ako, a pred sebou mám iba prázdny tanier.

Odrazu mi oťažejú viečka – mám pocit, akoby sa zmenili na dva trezory, ktoré niekto zhodil z mrakodrapu. V poslednom čase málo spím.

„Chceš zaľahnúť?“ ozve sa úlisný barytón pripomínajúci ovocný koktail s čokoládovou penou.

Zaľahnúť? Jasné! Zaľahnúť. Skvelý nápad. Hostiteľ ma odprevadí do tmavej spálne. V polospánku sa vlečiem k posteli, ktorá mi nastavuje otvorenú náruč. Vyzujem si topánky a položím ich k polorozpadnutému kreslu, ktoré vyzerá ako môj strýko Ronnie po prehýrenej noci. Starý kabát v rohu pripomína obrovského skrkvaného hlodavca. Jedna z topánok na mňa vyplazuje jazyk. Teplý biftek spokojne odpočíva v mojom žalúdku ako škrečok v bruchu hada. Priviniem sa k matracu – mojej špinavej štetke na ten večer – a zaspím.

***

Table of Contents

Titulná strana

Predslov

1