Roman Kvalténi

Život Tichomíra Hluka

Ukážka z elektronickej knihy

2014

Autorské práva

Eknihu Život Tichomíra Hluka napísal © Roman Kvalténi, MMXIV; Obálka: © Druska Books, MMXIV; Vydavateľ elektronickej knihy: © Druska Books; Eknihu zostavil: Tibor Repček.

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uchovávaná v rešeršných systémoch alebo prenášaná akýmkoľvek spôsobom vrátane elektronického, mechanického, fotografického či iného záznamu bez predchádzajúceho písomného súhlasu autora, respektíve vydavateľa.

ISBN: 978-80-8171-025-4

O knihe

Príbeh chlapca, ktorý hľadal šťastie. Ale kde ho hľadať? Ako si ho pritiahnuť? Doma odpoveď nenašiel, no po vykročení do života áno. Množstvo „kvalitnej“ motivačnej literatúry a naslovo vzatých „odborníkov“ mu ukázalo cestu.

Kam ho doviedla? To zistíte po prečítaní tohto humorného diela. Zažijete množstvo srandy, ale aj trpkosmiešne situácie. Okrem Tichomíra Hluka vás týmto príbehom prevedú aj Hubert a Cecília Hlukovci, dedo, babka, „Snajper“, Natália, Kajfáš, Ahujáš, Rujana, Terezia Prepnutá, Kikuš, John Kkurzyca a mnoho ďalších postáv.

Želáme vám, milí čitatelia, veselú zábavu.

Detstvo... pohreb... škola...

Tichomír Hluk bol odjakživa veľmi tichý. Už jeho príchod na svet sa vyznačoval tým, že bolo všade ticho. Zdravotnícky personál, ktorý pri jeho narodení asistoval, musel niekoľkokrát preverovať či sa naozaj narodil. Bol totiž stále ticho. Vôbec nezaplakal. Iba sa vyjavene díval okolo seba. Akoby niečo tušil. Tušil, už ako novorodenec, že začína veľmi zaujímavá cesta. Cesta života.

Základnú školu začal Tichomír navštevovať ako šesťročný. Materskú školu nenavštevoval pretože jeho matka, Cecília Hluková, sa rozhodla, aj za neho, že bude prospešnejšie, keď vyrastie pod jej dohľadom. Návštevy materskej školy, ale Tichomír predsa len absolvoval. Bolo to síce vo vyššom veku, ale absolvoval. Mal vtedy osemnásť a rozhodol sa, že je čas, aby začal aktívne sexuálne žiť. Veď jeho spolužiaci mali už bohaté skúsenosti z tejto oblasti života. Nadobudol teda pocit, že za nimi zaostáva. A navyše teoretické skúsenosti mu už zďaleka nepostačovali. No a preto sa rozhodol, že osloví o desať rokov staršiu učiteľku Natáliu. Bola učiteľkou v obecnej materskej škole. A navyše v obci, v ktorej Tichomír býval. Takže ju oslovil, či by mu nepomohla s praktickými ukážkami. Natália ochotne súhlasila, dokonca na prvýkrát. Veď predsa už zaučila mnohých šarvancov z obce, tak prečo nie aj jeho. No a Tichomír týmto počinom zabil dve muchy jednou ranou. Jednou muchou bolo, že sa stal ozajstným mužom. A druhou muchou bolo, že vyplnil aj absenciu navštevovania materskej školy vo svojom živote. Po praktických cvičeniach s Natáliou sa Tichomír ešte viac uzavrel do seba. A ešte viac stíchol. Jednému kamarátovi sa zdôveril, že dôvodom je veľmi hlasné kričanie Natálie počas výučby. Pri ich spoločnej výučbe. Tichomír bol veľmi citlivý mladík. Nadobudol pocit, že Natálii veľmi ubližuje a ona preto kričí. Kamarát ho viackrát uisťoval, že Natália kričí aj pri ňom, ale Tichomír bral neustále celú zodpovednosť na seba. Preto sa rozhodol, že návštevy materskej školy ukončí. Ale vráťme sa o niekoľko rokov späť...

Takže ako šesťročný začal Tichomír navštevovať základnú školu. A spočiatku sa aj tak tváril, že prišiel iba na návštevu. Po pár minútach chcel vždy odísť domov, ale zdatný učiteľský zbor mu v tom vždy úspešne zabránil. Tichomír bol značne prekvapený atmosférou, ktorá okolo neho panovala. Šesť rokov svojho života bol zvyknutý iba na prítomnosť svojej matky. Matky, ktorá chcela pre svojho miláčika urobiť len to najlepšie. Cecília bola totiž schopná urobiť čokoľvek, aby bol jej syn spokojný. Ale zrazu sa ocitol v kolektíve. Zrazu bol medzi šantiacimi deťmi a musel si zvykať na obrovský hluk počas prestávok či hádzanie rôznych predmetov medzi spolužiakmi. Prekvapene sa okolo seba pozeral a vôbec nerozumel vzniknutej situácii. Stále mal pocit, že je v škole omylom a dúfal, že sa všetko vysvetlí. Dúfal však márne.

Okrem toho, že bol Tichomír tiché dieťa, bol aj trošku pomalší. Na niektoré situácie vyvolané jeho pružnejšími spolužiakmi nereagoval hneď. A to aj napriek tomu, že si to tie vzniknuté situácie vyžadovali. Na mnohé podnety reagoval až s trojdňovým odstupom. Jeho spolužiakov to dosť rozčuľovalo a dávalo im to zámienku k fyzickým útokom na Tichomíra. Neskôr sa to deťom v triede zapáčilo, pretože i na fyzické útoky reagoval až po troch dňoch. Navyše, ak sa šarvátka udiala koncom týždňa, Tichomírova reakcia prišla oveľa neskôr. Bolo tomu tak preto, lebo mu do toho vbehol víkend. A víkend znamenal voľno. Voľno aj od reakcií. Spolužiaci si zvykali a aj Tichomír si zvykal. Horšie to však bolo s učiteľmi. Tí si zvyknúť nechceli. Nechceli si zvyknúť hlavne nato, že Tichomír na otázky položené napríklad v pondelok, odpovedal až v stredu. Možno by si aj zvykli, ale predsa len strácali prehľad. Preto sa rozhodli, že je čas na pozvanie rodičov do školy. Tichomírov otec, Hubert Hluk, sa od všetkého dištancoval a do školy poslal svoju manželku Cecíliu. Zo správania syna bol nervózny. Pri jednej hádke dokonca Cecílii vykričal, že ich syn je pribrzdený, pretože ho počali vo vyššom veku a mala ísť na interrupciu. Že on ho vlastne ani nechcel a teraz majú s ním iba starosti. Nakoniec vyhlásil, že on je zaneprázdnený prácou a zabezpečovaním živobytia pre celú rodinu. V tom čase bol Tichomír doma a celú hádku rodičov si vypočul zo svojej detskej izby. Chodil vtedy už do tretej triedy a mnohému z ich rozhovoru porozumel. Dotklo sa ho to. A stíchol ešte viac.

Počas posedenia s kompletným učiteľským zborom, matka Cecília všetkých prítomných presvedčila, že ešte príde ten čas, keď sa Tichomír rozbehne. Pedagogický zbor bol síce po jej slovách stále skeptický, nakoniec však matke prisľúbil trpezlivosť.

Tichomír bol teda naďalej v treťom ročníku základnej školy, stále mĺkvy a tak trochu pozadu. Citliví a zároveň veselí spolužiaci o ňom dokonca vymysleli rýmovačku – „Tichomír Hluk, čumí ako puk!“

Tichomír sa už nevedel dočkať letných prázdnin. Tie mal najradšej. Boli totiž najdlhšie zo všetkých. Miloval ničnerobenie. Teda nie tak doslova. Bol šťastný, keď sa nemusel venovať škole. Najradšej trávil čas sám v záhrade, v prírode ale aj s kamarátmi z ulice. Bol rád, keď si mohol plánovať svoj čas a robiť si čo chce. Atmosféra medzi jeho rodičmi, bola dosť napätá. Často sa hádali. Hubert mal na synovu povahu značnú alergiu, čo vôbec neakceptovala Cecília. Pre ňu bol Tichomír všetkým. Pred koncom školského roka, ale narastajúci tlak nezvládla a psychicky sa zrútila. Začala mať utkvelú predstavu, že ju chce manžel zabiť. Podľa jej tvrdenia to chce urobiť za pomoci susedov a bytostí, ktoré sídlia v ich televízore, sporáku a pračke. Dokonca mala podozrenie, že okrem už spomínaných osôb a bytostí, začal na jej likvidácii Hubert spolupracovať s hmyzom. Malo ísť najmä o mravce, muchy, osy a háďatko repné. Háďatko malo byť v počte iba jeden kus, preto ho uvádzam v jednotnom čísle ( pozn. autora ). Po týchto tvrdeniach Cecíliu okamžite hospitalizovali.

Blížili sa prázdniny a bolo jasné, že Tichomír a jeho otec budú nútení zdieľať minimálne tri týždne spoločnú domácnosť. Sami dvaja. Pod jednou strechou. Nevedno pre koho z nich bola táto predstava hrôzostrašnejšia. Nuž ale veci sa vyvinuli tak, že Hubert sa rozhodol poslať syna na prázdniny k svojim rodičom. Rozhodol aj za Tichomíra.

Posledný deň školského roka, ako to už býva zvykom, priniesol Tichomír domov vysvedčenie. Podal ho otcovi s nevinným úsmevom. Otec si vysvedčenie prezrel a s patričnou dávkou citlivosti mu povedal, že ho vôbec nesklamal. Že je stále sprostý ako drúk. Potom mu oznámil, že zajtra odcestuje k starým rodičom a strávi tam pár týždňov, kým sa jeho matka nevráti z nemocnice. Tichomír bol po tejto informácii sklamaný. Odišiel do svojej izby. Zatvoril za sebou dvere a smutne sa pozeral cez okno na slnkom zaliatu záhradu. U starých rodičov ešte nikdy nebol, ale z maminho rozprávania vedel, že sú dosť zvláštni. Preto bolo zvláštne aj jeho tušenie...

Autobus zastal v strede obce. Aby som bol presný – v centre. Tichomír s otcom vystúpili a vykročili krížom cez malé námestie. Asi po piatich minútach chôdze dorazili k ošarpanému domčeku s obrovskou záhradou. Keď podišli k bránke, uvidel Tichomír rozľahlý hospodársky dvor, na ktorom sa chaoticky pohybovala hydina rôzneho druhu. Hubert otvoril bránku a vošiel spolu so synom do dvora. Prešli asi dvadsať metrov a zastali pred letnou kuchynkou. Namiesto dverí bola pripevnená pestrofarebná záclonka a vo vnútri bolo počuť pohyb. Hubert odhrnul záclonku a zvolal:

- Tak sme tu mama! Aj s tvojim vnukom!

Obézna a zvráskavená žena mala na hlave šatku, staršiu čiernu blúzku a sukňu, ktorá pozostávala z rôznych vrstiev. Pozrela sa smerom k vchodu, odkiaľ znel Hubertov hlas. Hrubým, až odpudivým tónom povedala, že čo už narobí. Keď prišli, tak prišli. Hubert potom postrčil Tichomíra do letnej kuchynky a matke povedal, že to je jej vnuk, ktorého ešte nevidela. Starká, ktorá vyzerala skôr ako golem a bola na kilometre vzdialená od rozprávkových babičiek, skonštatovala:

- Tak teba tu budem mať teraz na krku. Vitaj!

- A kde je otec ? - spýtal sa Hubert.

Ohava pri sporáku kývla hlavou smerom na dvor. Hubert vyšiel so synom z kuchynky a vykročili smerom za stodolu, v ktorej bolo seno pre zvieratá starých Hlukovcov. Hubertov otec bol za stodolou. Ležal na zemi a na prvý, dokonca i na druhý pohľad bolo jasné, že je opitý „na mol“. Oči mal prevrátené stĺpkom, z úst mu vytekala neurčitá kvapalina a razila si cestu ľavým kútikom úst na ľavé líce. Odtiaľ potom lesklá tekutina pokračovala ďalej na zem zarastenú trávou. Muž bol čerstvo pomočený. Ale bol nato zjavne hrdý, pretože neustále niečo gestikuloval pravým ukazovákom. Gestikuláciu dopĺňal dookola opakujúcim sa rétorickým skvostom:

- Háá... Háá... Háá!

- Tak toto je tvoj starký. Zvítate sa zajtra, - povedal Tichomírovi otec, - ja už pomaly pôjdem na autobus. O chvíľu odchádza.

Tichomír sa teda s otcom vrátil k letnej kuchynke, kde sa zvŕtala jeho obrovská babka. Hubert syna posadil na stoličku a rozlúčil sa so svojou matkou. Bolo niečo po siedmej hodine večer, keď úplne opustil dvor a zároveň aj svojich veselých rodičov. A svojho smutného syna. Tichomír ticho sedel na stoličke a nedôverčivo pozeral na babku. Tá počas prvej zoznamovacej dvadsaťminútovky asi trikrát prdla a dvakrát grgla. Potom si ešte cez niekoľko vrstiev sukne poškrabala konečník, ktorý ju omínal. Po tejto krátkej večernej rituálnej hygiene sa svojho vnuka prvý krát spýtala:

- Chceš jesť? - znela prvá otázka.

Tichomír bez slova prikývol a pokračoval v hre so švíkom krátkych nohavíc. „Hygienička“, t.j. starká, vzala panvicu a položila ju na sporák. Z veľkého hrnca na podlahe vybrala varechou masť a položila ju na panvicu. Nasledovala nakrájaná cibuľa, zopár oškvarkov a nakoniec štyri vajcia. Počas prípravy praženice bolo v kuchynke stále ticho. Tichomír si zatiaľ prezeral zariadenie letnej kuchynky. Ošúchaný kredenc, ktorý bol pôvodne natretý na svetlozeleno, v sebe ukrýval hrnčeky, taniere a svietniky. Za sklom bola fotografia nejakého muža a vedľa nej obrázok s Ježišom pribitým na kríži. Kríž s Ježišom bol zavesený aj nad vchodom kuchynky. Na kredenci boli položené utierky, Biblia, modlitebné knižky, ruženec a opäť kríž s Ježišom. Tentoraz bol kovový a na podstavci. Po jeho stranách sa nachádzali na malých svietnikoch sviečky. Kredenc bol značne ušpinený, lepkavý a ako celok pôsobil nedôstojne. Ani stôl, za ktorým sedel Tichomír nebol dôstojný. Jeho vzhľad bol identický so vzhľadom kredenca. Nad sporákom, na ktorom sa práve pripravovala praženica, viseli nástenné hodiny. Tikali v pravidelnom rytme. Tichomír sa na tento tikot zameral a začal sa usmievať. Prestal vnímať okolie a venoval sa iba tomuto zvuku. Z relaxácie ho zrazu vytrhol zvláštny úkaz. Cez záves, ktorý nahrádzal dvere letnej kuchynky, sa dnu začala predierať akási hlava. Chlapec ju začal vnímať až vtedy, keď bola celým svojim objemom v miestnosti. Hlava patrila jeho starému otcovi, ktorý sa štvornožky presúval z dvora do kuchynky. Keď už bol asi polovicou svojho trupu dnu, začal močiť. Vykonávanie malej potreby sprevádzal aj zvukom a dookola zavýjal:

- Baúúú... Baúúú... Baúúú...

Tichomír nevedel ako má na vzniknutú situáciu reagovať. Nie žeby chcel reagovať okamžite, to nie, ale bol predsa len v pomykove. Pevne začal dúfať, že všetko vyrieši jeho babka. Nebola mu síce po srsti, ale v tejto chvíli by bol veľmi rád jej spojencom. Ale veľkorozmerná žena v sukni vôbec nereagovala. Dokonca ani vtedy, keď čerstvo pomočený muž stál štvornožky v strede kuchynky a intenzívne vrčal.

Na stôl pred Tichomírom pristála praženica, ktorá doslova plávala v bravčovej masti a dva krajce chleba. Babka prekročila svojho manžela, opľula ho a na jeho adresu poznamenala:

- Ožran aj s ožranom, keby si už chcel konečne zdochnúť!

Keď sa Tichomír pustil s chuťou do jedla, začal Rex – teda starký, v strede miestnosti utešene zvracať. Počas tohto nevinného aktu babka znovu dvakrát prdla a vyšla z miestnosti von. Atmosféra v kuchynke poskytovala všetky predpoklady k tomu, že chlapec praženicu nedoje. To sa aj naplnilo. Po štvrtom súste horúceho a značne mastného jedla, v spoločnosti zvracajúceho „dedopsa“, Tichomír prekvapivo rýchlo opustil miestnosť. Utekal za stodolu, kde začal úspešne a hladko zvracať aj on. Potom si vreckovkou poutieral ústa a pobral sa naspäť. Keď prechádzal okolo kuchynky, zahliadol starého otca, ako leží na zemi. Pred sebou mal tanier s jeho nedojedenou praženicou a s veľkým apetítom si na nej pochutnával. Úvod prázdnin u starých rodičov mal pre Tichomíra, zatiaľ, iba jednu pozitívnu stránku. Azda prvýkrát vo svojom živote zrýchlil krok. Sám bol z toho veľmi prekvapený. Áno, uvedomil si, že keď mu prišlo špatne a bolo už jasné čo nastane, zrýchlil krok. Dokonca krok pretavil do behu. To by teda znamenalo, že predsa len to s ním nebude až také zlé a potvrdia sa slová jeho matky. Teda, že s ním treba mať iba trpezlivosť. Dúfajme, že sa náš hlavný hrdina nerozbehne iba v podobných prípadoch.

Hladný a čerstvo vyzvracaný mládenec sa prechádzal po dvore. Šliapal po výkaloch, ktoré tu v hojnom počte zanechávali hospodárske zvieratá a chodil bezcieľne sem i tam. Všade navôkol sa šíril obrovský zápach a vládol veľký neporiadok. Ale zas, povedzme si úprimne, poriadok na dvore aj tak nemal kto urobiť, pretože hlavný gazda mal skoro vždy, okrem oboch nôh, na zemi aj obe ruky. Treba iba dúfať, že sa to celé zmení, keď sa gazda prirodzeným vývojom zmení na homo erectus.

Blížil sa večer a babka zaviedla ešte viac tichšieho chlapca do miestnosti, kde by sa mal uložiť k spánku. Pravdepodobne sa jednalo o spálňu. V miestnosti sa nachádzali dve postele. Jedna široká a bolo hneď jasné, že je to posteľ manželská. Na jej konci sa nachádzal priečne umiestnený menší otoman. Tichomír však netušil aké bude nasledovať rozdelenie. Babka mu oznámila, že tá menšia posteľ je jej a on bude spať v tej manželskej s dedom. Samozrejme v prípade, že sa do nej „dedopes“ úspešne dostane. Prvá prázdninová noc pôsobila, že asi nikdy neskončí. Tichomír nezažmúril oko celú noc. Stará mama aj v noci pokračovala vo svojej obľúbenej činnosti a intenzívne prdela. K početným vetrom pridala ešte hlasné chrápanie. Starý otec, ktorý sa našťastie nedostal do postele, zotrval pod ňou. Ležal na boku a v tejto pozícii kvílil, stonal a občas brechal. V izbe, podobne ako na dvore, začal byť mohutný zápach. K tomu, aby spálňa splynula výzorom s hospodárskym dvorom, chýbali už iba početné výkaly. Ale ak sa starý otec posnaží, budú zrejme aj tie. Tichomír celú noc premýšľal len nad jednou vecou. Aj keď bude musieť byť s otcom doma sám a bude počúvať dookola aký je neschopný, chce byť odtiaľto čo najskôr preč. V duchu si neustále opakoval:

- Prosím, prosíííím! Nech som odtiaľto preč!

Ráno vyšiel starý „dedopes“ z izby ako posledný. Tentoraz stál na nohách. Vrchné nohy, teda ruky, mal vo vreckách. Tvár mal opuchnutú a zrenice vytreštené. Pod očami mal obrovské „vaky“. Očné bielka boli nažltlé a skôr by sa pre ne hodil výraz žĺtka. Na prvý, druhý a tretí pohľad bolo jasné, že jeho pečeň „výska“ od radosti. Dedo, ktorý bol v tejto chvíli erectus, mal úplne vychudnuté telo. Celý bol vráskavý a veľmi sa triasol. Nie však od zimy. Hlavou mimovoľne mykal sem i tam. Tento krásne vyzerajúci pohyb spôsobovalo nervstvo, ktoré bolo vďaka „zdravému životnému štýlu“ najstaršieho Hluka, vo „výbornej“ kondícii. Dokonca v takej, že svalstvom starého muža mykalo bez výstrahy. Roztrasený dedo pôsobil ako agent v utajení, ktorý sa práve dozvedel, že ho odtajnili. Keď svojim zvláštnym krokom, ktorý počas dňa nebolo často vidieť, prechádzal po dvore, natrafil na Tichomíra. Chlapec sedel na malých drevených latkách a s malou paličkou rýpal v zemi. Dedo sa na neho vyjavene pozrel a položil mu otázku:

- Éééétuááá... Gréééééziii... Čóóókráááááá... Túúúú?

Starý otec v presvedčení, že položil jasnú a zrozumiteľnú otázku, čakal trpezlivo na odpoveď. Tichomír však nereagoval, mal doširoka otvorené ústa a triasol sa viac ako jeho dedo. On, ale od strachu.

- No kto by to bol? To je tvoj vnuk! Od Huberta! -zachraňovala situáciu ozruta v sukni.

Potom vyzvala svojho muža, aby išiel jesť. Doslova mu povedala, aby išiel žrať. Erectus na pozvanie reagoval slovami:

- Géééé... Uááááá... Vŕŕŕ... !

Týmito slovami dal manželke najavo, že jej ponuku odmieta. Teda aspoň sa to dalo tak vydedukovať. Otočil sa totiž k bránke a smerom k nej aj vykročil. Pred bránkou dvakrát prdol a za bránkou raz spadol. Ale slušne. Po chvíli vstal, trochu sa oprášil a zmizol v diaľke. Tichomír vstal a so svojou paličkou zamieril do letnej kuchynky. V nej už za stolom sedela babka a jedla studené fašírky s bielym chlebom. Tieto výdatné raňajky zajedala nakladanými uhorkami a feferónmi v sladkokyslom náleve. Mľaskala ako prasnica. Keď uvidela vojsť svojho vnuka, ukázala rukou na fašírky. Tým mu naznačila, aby jedol. Tichomír jej veľmi potichu povedal, že on má vo zvyku raňajkovať chlieb s maslom a džemom. A kakao. Veľká, stará žena mu s citom zas povedala, že u nej bude žrať to, čo mu ona ponúkne.

Asi dve hodiny po raňajkách bol Tichomír znovu za stodolou a znovu zvracal. Ako bonus navyše dostal ešte hnačku. Týždňové fašírky a stres pri ich konzumácii urobili svoje. Keď sa mládenec vyprázdnil skoro cez všetky otvory, ktoré na svojom tele má, znovu si sadol na latky a hral sa s paličkou. Bolo mu fyzicky aj psychicky ťažko a preto začal znovu v duchu prosiť:

- Prosím, prosííííím, chcem ísť domov !!!

Prosil úpenlivo a veľmi intenzívne. A hlavne úprimne. Dal do toho všetku svoju mladícku energiu.

Asi okolo ôsmej hodiny večer sa k bránke doplazil dedo. Už opäť nebol „homo erectus“. Ale nebol ani „homo rexius“. Teraz bol „homo horizontalus plazius“. Vyzeral ako starý, zvráskavený a značne opotrebovaný varan. Dokonca aj pravidelne vyplazoval jazyk. Po krátkom vyčkávacom manévri nakoniec bránku bravúrne zvládol, ale za ňou opäť kapituloval a zrútil sa na zem. Potom prekvapivo rýchlo nasadil štvornohú polohu a ešte prekvapivejším, rýchlym štvorkrokom nabral kurz – letná kuchynka. V nej sa zasa pri sporáku zvŕtala jeho „šarmantná“ žena. Tichomírovi bolo hneď po prvom vyprázdnení jasné, že dnes už nebude jesť nič. Preto sa zdržiaval radšej na dvore. Keď „dedopes“ prechádzal okolo neho, hlasno zabrechal a zavyl:

- Baúúúúúúúú........!

Tichomírovi vtedy niečo napadlo. Vzal paličku, s ktorou sa hral, hodil ju pred deda a skríkol:

- Dones!!!

Dedo zavyl, schmatol ústami paličku a zrýchleným štvorkrokom vbehol do kuchynky. Tichomír sa sarkasticky usmial, hoci v tej chvíli netušil, že je to sarkasticky. Z relatívneho pokoja ho vytrhlo silné zavýjanie deda a hlasný krik jeho babky v kuchynke:

- Ty ožratý smrad! Nestačí, že si sa pošťal, ale ešte sa musíš aj posrať?

Dedo sa po týchto slovách jeho ženy, začal popri zavýjaniu aj hlasno rehotať. Tichomír neovládol zvedavosť a keď vošiel do kuchynky videl, ako jeho dedo stojí na nohách. Už tento dedov postoj bol v tejto chvíli obdivuhodný. Paličku mal stále poctivo v ústach. Z tohto postoja zas bolo jasné, že najstarší Hluk je pedant a keď dostane povel, tak ho vykoná do bodky. Zavýjal a päsťami si búchal do hrude ako veľmi zle vyzerajúci King Kong. Z nohavíc mu dolu vytekala riedka stolica. Keď bolo stolice dostatok na to, aby sa na nej pošmykol, tak sa na nej pošmykol. Zabalansoval a ako odpílený strom sa zrútil na kredenc. Keďže Tichomír stále svoj povel nezmenil, ako správne vycvičený pes, držal dedo paličku v ústach. Držal ju aj vtedy, keď dopadol hlavou na hranu kredenca. Po miernom odraze dopadol tvárou na hlinenú dlážku kuchynky. Palička sa mu pri tom úspešne zaborila do hrtana. Z rozkývaného kredenca mu ešte na zátylok spadol ťažký kovový kríž s Ježišom. A dielko bolo dokonané. Tichomír - v podstate ešte dieťa neprejavil žiadnu emóciu. Nepocítil strach ani ľútosť. Jeho dedo bol na mieste mŕtvy a s ním to ani nehlo. S babkou sa zrazu na seba pozreli. Pozerali sa na seba síce krátko, ale trvalo to ako večnosť. Nakoniec sa stará mama na vnuka usmiala. A aj on sa usmieval. Podišla k nemu a pohladila ho po hlave. Potom ho odprevadila z kuchynky na dvor. Keď vychádzali, Tichomír si všimol, že vďaka paličke v ústnej dutine sa usmieva aj dedo.

Hubert Hluk prišiel na druhý deň. Volala mu matka hneď potom, ako mŕtve telo jeho otca odviezli „pohrebáci“. Po príchode sa Hubert dlho rozprával s matkou. Tichomír bol v tom čase vonku na dvorne a stále si premietal celú tragikomickú príhodu. Cítil sa veľmi zvláštne. Nebolo mu totiž ani ľúto a nebol ani vystrašený. Asi o hodinu sa na letnej kuchynke odhrnula záclonka a vyšiel von Hubert. Oznámil Tichomírovi, že hneď po pohrebe odídu, ale už spoločne, domov. Mladík si uvedomil, že v konečnom dôsledku bola jeho úpenlivá prosba vyslyšaná a on konečne uvidí svoj rodný kraj, svoju izbu, záhradu... Chcel ísť domov a aj pôjde, pomyslel si. Dedo, ktorý stúpil do hovna a pošmykol sa na ňom, síce veľa šťastia nemal, ale ostatným to asi šťastie prinieslo. A hlavne Tichomírovi.

Pohreb sa niesol v klasickom dedinskom duchu. Teda aspoň na začiatku. Zosnulý ležal vystretý v rakve, ktorá bola umiestnená v dome smútku. Miestny dom smútku sa nachádzal hneď vedľa miestneho cintorína. Bol po rozsiahlej rekonštrukcii. Vchodové dvere už boli plastové a dokonca sa našli financie aj na výmenu dvoch svietidiel nad vchodom. Asi toľko o rekonštrukcii domu smútku. Takže aktuálne zosnulý bol v rakve a všetci z dediny, ktorí toho boli schopní, sa na neho chodili pozerať. V duchu sa s ním lúčili. Na stolík, položený hneď vedľa, ukladali smútočné kytice a vence. Lúčili sa so svojim spoluobčanom. Skoro všetci chlapi - „parťáci“ zosnulého, požívali pred rozsiahlo zrekonštruovaným domom smútku alkohol. Bolo to na počesť úmrtia ich súputníka. Cítili nutkavú potrebu ožrať sa pod obraz boží, aby mohli potom dôstojne vyprevadiť svojho kamaráta na poslednú cestu. Niektorí z pijúcich mužov budú mať dokonca tú česť, že Joža, teda tak sa mŕtvy dedo volal, spúšťať osobne do jamy.

Z obecného rozhlasu sa pomaly začala ozývať smútočná hudba. Už z prvých tónov bolo jasné, že sa púšťa na starom gramofóne značky Tesla. Z reproduktorov sa totiž ozývalo silné praskanie a melódia sa často zadrhávala. Starosta - teda prvý muž obce, bol aj prvý opitý a vyhradil si právo výberu smútočnej hudby. Vybral svoju obľúbenú skladbu „Pochod padlých milicionárov“. Z pohľadu nového politického zriadenia už príliš aktuálna nebola, ale zo všetkých iných pohľadov áno. Keď skladba začala znieť a jej prvé tóny sa predierali obecným éterom, pracovníčka obecného úradu nechápavo pozrela na opitého starostu. Je to dosť prekvapivé, ale spozoroval to. Svoj hudobný výber si preto chcel okamžite pred podriadenou obhájiť. Urobil to slovami:

- Kurváááá! Toto je skladba jak hovado!

Potom sa už k výberu skladby nevracal. Takáto obhajoba svojho konania by musela obstáť pred každým súdom a nieto ešte pred poddanou pracovníčkou obecného úradu. A mal aj pravdu. Pred každým našim súdom by tento argument obstál.

Jeho hlasný krik, ktorým si obhajoval výber predmetnej skladby, spoľahlivo zachytil mikrofón a pomocou reproduktorov rozvešaných na stĺpoch, si ho vypočula celá obec. Po tejto radostnej predohre sa potom starosta rozhodol, že je čas, aby predniesol smútočnú reč. Rozhodol sa, že tak urobí v bezpečí obecného úradu a za pomoci obecného rozhlasu. Bude môcť pri tom sedieť a určite nespadne.

Smútočná reč starostu bola plná emócií a hlbokých myšlienok. Po privítaní prítomných a rodiny, ktorá by mala tiež smútiť, hoci tak nepôsobila, začal asi v tomto duchu:

- Teda Jožo mau ťažké detstvo. Ani riadnej školy nemau a týn pádon nemau ani vzdelania. Ale bou zato robotný. Oženiv sa, syna mau a ťažko robeu celý život. Po zmene režimu bou ako vymenený. Ťažko znášau ten prechod na súčasný stav, teda na tú demokráciu. On sa s ňou jenoducho nestotožneu. No a poton začau z nenazdajky holduvať alkoholu. Dokonca by son mohou povedať, že z ničoho nič. A čil, keď už zbadau, že to prehnau, bolo neskoro. Ale bou to kurva dobrý chlap. Aj nám bude chýbať. Bou priateľský, aj keď mu nikdo nerozumeu. A týn bou asi aj výnimočný. Bou to jednoducho, ako by son to najlepšie vystihou, ten oný... patriot. Čo sa dá robiť. Mosíme tan šeci. Akurát Jožo nás predbehou... ha... ha... ha – snažil sa na záver odľahčiť situáciu.

Vonku pred domom smútku už postávali ľudia. Teda väčšina z nich ako ľudia nepôsobila, ale volajme ich tak. Väčšina sa kymácala a boli už značne netrpezliví. Už nebolo čo piť a miestnu krčmu otvoria až po pohrebe. Ešte ich čakalo mŕtveho Joža uložiť do jamy. Navyše bolo veľmi horúco. Červené, zošúverené krky a tváre chlapov pripomínali vzhľadom veľmi nahnevaných moriakov. Keby k nim niekto zapojil tlakomer, tak určite vybuchne. Ryšavý Pišta, jeden zo štvorice mužov, ktorí budú spúšťať Joža, prižmúril jedno oko a pohľad upriamil do slnka. Sňal si okuliare s veľmi hrubými sklami a zamyslel sa. Pišta mal kvôli svojim silným dioptriám, večne prižmúrenému oku a večnému kývaniu tela prezývku „Snajper“. Takže „Snajper“ sa zamyslel a po troch minútach vyriekol nahlas vetu:

- Kurvááá, chlapi, dneska je ale pekne. Tí čo včera umreli môžu veru banovať... hááá... ááá... hááá!

Ako sa radostne a úprimne zasmial z nosa mu vyletel pistáciovo zelený sopeľ, ktorý sa usalašil na jeho hornej pere. Kvôli telesnej teplote sopľa si tento fakt „Snajper“ vôbec nevšimol. Kto Pištu poznal dôverne, vedel, že sa mu tam sopeľ udrží ešte poriadne dlho.

V dome smútku sa už všetci prítomní začali pripravovať na záverečný akt. Zriadenec chytil veko rakvy, položil ho na ňu a začal ho veľmi hlasno pribíjať. Až tento zvuk vytrhol Tichomíra zo zamyslenia. Keď precitol a videl to množstvo cudzích ľudí, pocítil veľkú osamelosť. Všetci tí zvláštni ľudia sa začali chaoticky hrnúť ku vchodovým dverám márnice, akoby si chceli zabezpečiť najlepšie miesta pri jame. Neznáma žena schmatla čierny drevený kríž s čiernou čipkovanou stužkou. Vrazila ho Tichomírovi do rúk a dala mu pokyn, že ho musí niesť v sprievode hneď za rakvou. Chlapca to rozrušilo, bol by už najradšej doma vo svojej izbe.

Cintorín bol hneď vedľa domu smútku, takže prechod k vykopanej jame prebehol hladko a hlavne rýchlo. Rakvu s nebohým Jožom položili na vopred pripravené drevené hranoly. „Snajper“ s partiou uchopili hrubé laná a dali si signál. Naraz nadvihli rakvu a hranoly, nacvičeným spôsobom, odstránili ďalší chlapi. Nasledoval jednotný predklon štyroch „spúšťačov“. Asi po desiatich sekundách spúšťania stratil, kto iný ako „Snajper“, rovnováhu. Najprv sa s hlasným rachotom strepala do jamy rakva s nebožtíkom. Iba s malým časovým odstupom sa za ňou strepal aj „Snajper“. Tiež s rachotom. Keďže zostávajúci traja muži držali laná obetavo ďalej, rakva sa zvrtla a zakliesnila. Po dopade „Snajpera“ na veko rakvy, táto sa zaryla dvoma protiľahlými rohmi do stien jamy. V jame sa zvíril prach. Keď po krátkom čase usadol, pokrýval kompletne povrch rakvy a aj „Snajpera“. Jeho sivý oblek sa razom zmenil na svetlohnedý. Čiastočky zeme a prachu sa nalepili aj na jeho sopeľ, takže sa mu na slnku už vôbec neleskol. Nakoniec sa z jamy ozvalo iba hlasné Pištovo zvolanie:

- Kurváááááá!

Jeden z chlapov, ktorí ostali nad jamou chcel vzniknutú situáciu vtipne odľahčiť a zakričal:

- Kdéééééé?

Po tomto výkriku sa ešte začal hlasno smiať, aby všetci prítomní pochopili, že šlo o žart. Vo svojom snažení však zostal sám a okamžite stíchol. K otvoru jamy prišiel, tackajúcim krokom, aj starosta zistiť ako to tam dolu vyzerá. Keď sa presvedčil, že „Snajper“ žije, dal mu okamžite pokyn:

- Pištááá! Keď si už dole, naprau už toho Joža, keď sa takto vzpriečev. Asi sa mu do tej jamy nechce... haaa... haaa.

Pištov krk a tvár zbordoveli od nervozity a na spánkoch mu vystúpili výrazné žily. Chvíľu v jame zápasil s rakvou, ale nakoniec sa mu podarilo s ňou pohnúť. Keď sa uvoľnila a spadla na dno, zacvikla sa medzi ňu a stenu jamy Pištova noha. „Snajper“ ju chcel rýchlo vytiahnuť a trhol s ňou z celej sily. Pri tomto úkone sa mu vyzula topánka aj s ponožkou. Bielou ponožkou. Všetci prítomní, stojaci nad jamou, mali možnosť uvidieť najšpinavšie nechty a nohu na svete. „Snajper“ mal už v tom čase bielu penu okolo úst. Pravdepodobne od nervozity. Pozrel smerom hore, nahodil zúfalý výraz a zreval:

- Piči!!! A teraz čo? Mán tan topánku. Aj ponožku...

Bohužiaľ, Pištova obuv aj ponožka skončili svorne pod rakvou a bolo viac než jasné, že sa s nimi môže rozlúčiť. Niektorý z chlapov stojacich hore zakričal:

- Pištááá, to ťa Jožo vyzuv! Akože do roka a do dňa! Hááá... Hááá... Hááá... Kúúúrva, či son sa dobre bobavev...

Po dlhšom hrobovom tichu, čo vzhľadom na miesto kde sa veci odohrávali, nebolo až také nezvyčajné, dal Pišta pokyn na jeho vytiahnutie. Chytil sa lana a začal pomaly stúpať nahor. Na slnečnom svetle vyzeral ako útla, mumifikovaná fosília.

Pohreb bol našťastie na konci. Hubert, Tichomír a babka sa pobrali domov. Hubert sa doma svojej matky spýtal či nemajú ešte chvíľku zostať s ňou. Či to sama zvládne. Babka synovi oznámila, že keď to doteraz zvládla s tou starou opicou, tak teraz to už zvládne hravo. Hubert a jeho syn sa s babkou rozlúčili a odišli na miesto, kde zastavoval v obci autobus. Tichomír sa už veľmi tešil, hoci to navonok nedával vôbec najavo. Predstavoval si svoju izbu, záhradu, kamarátov. Akurát mu bolo smutno za mamou. Ale najhlavnejšie pre neho bolo, že prázdniny sú ešte iba na začiatku a celý ten kopec voľna má pred sebou.

Po príchode domov toho otec a syn medzi sebou veľa nenahovorili. Hubert mu zohrial jedlo. Tichomír sa konečne schuti a dosýta najedol. Raz darmo, doma je len doma. Po jedle sa chlapec spýtal otca, kedy sa vráti mama domov. Hubert iba stroho oznámil, že asi o dva týždne. Tichomír sa teda pobral do svojej izby. Otvoril malú skrinku, v ktorej mal odložené školské potreby a knihy. Ako sa tam prehrabával našiel čisté výkresy, štetce a „temperky“. V škole rád maľoval. Na hodinách výtvarnej výchovy bol šťastný. A maľoval vraj dokonca veľmi dobre. Tak sa teda rozhodol, že si niečo namaľuje.

Koniec ukážky

Table of Contents

Roman Kvalténi

Život Tichomíra Hluka

Autorské práva

O knihe

Detstvo... pohreb... škola...