Hanka Hosnedlová

Novinářka, publicistka, básnířka a prozaička, cestovatelka. S výjimkou pětileté novinářské epizody v Plzni prožila celý život v Českých Budějovicích. Díky tomu, že se v roce 1968 angažovala proti vstupu spojeneckých vojsk, byla pak nástupem normalizační politiky, kdy mimo jiné odmítla podepsat i Slovo do vlastních řad, vyřazena z novinářské činnosti. Zažila tehdy dobu bez místa, později vystřídala různé posty od vykupovačky lahví přes prodavačku, reklamní textařku až po inspektorku v Klenotech. Hned v roce 1990 se vrátila k novinařině, v níž pokračuje i nyní ve věku, kterému se říká důchodový. Je plodnou autorkou tisíců článků a reportáží, glos a esejů, ale i desítek básní. Vytvořila také okolo čtyř desítek písničkových textů, moderovala a moderuje pódiové pořady, autogramiády, prezentace apod. Průběžně se pak účastnila mnoha celorepublikových literárních soutěží, odkud si odnesla slušnou řádku ocenění (např. Tachovská reneta, Mělnický Pegas, Maják, Poezie mezi námi, Vůně života a další). Je členkou Syndikátu novinářů, řadu let pracuje i ve výboru JčSN, Obce spisovatelů ČR a její radě (je předsedkyní jihočeské pobočky Obce a fungovala ve výboru Klubu dětské literatury), je členkou kulturních sdružení Hortensia a Avalon, průběžně spolupracuje s několika kulturními agenturami, redakcemi (i zámořskými) a nakladatelstvími, internetovými servery, v redakcích Puchejře a Music Open apod. Byla a je členkou mnoha literárních porot, ve své pracovní náplni má i provádění korektur knih a jiných tiskovin.

K jejím celoživotním koníčkům patří tramping a cestování, ale také iteratura, hudba, divadlo a film, výtvarné umění. Má tolerantního manžela, dva syny a tři vnoučata a stále slinu na toulání...

New York aneb Jak se kouše do Velkého jablka

Autorka se v poměrně obsažné knize nevěnuje výhradně newyorským památkám a zajímavostem, ale zabývá se i širšími a detailnějšími okruhy, ať už v oblasti historie tohoto velkoměsta nebo života jeho pestré směsice obyvatel. Nevyhýbá se ani tamější sociální stránce, zabruslí i do otázek kolem zdravotnictví, školství, kultury anebo sportu a zábavy. Přitažlivým a čtivým způsobem si všímá třeba i stravování, bydlení a desítek dalších témat, které s New Yorkem nedílně souvisejí. Ačkoliv se jedná o stovky konkrétních informací, nenajdete zde suchý výčet položek, ale naopak se můžete těšit na zábavné čtení propojené řadou vypointovaných historek a nevšedních událostí z osobních setkání a zážitků, v nichž se realita a emoce mísí i s humorem. A ačkoliv od té doby už utekla řádka let, jsou stále živé a schopné oslovit všechny generační skupiny čtenářské obce.

Hanka Hosnedlová

New York

aneb

Jak se kouše do Velkého jablka

Ukážka z elektronickej knihy

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Hanka Hosnedlová, 2014

© INDEART, 2014

www.indeart.cz

978-80-7519-016-1

Obsah

Než se začtete...

Namísto předmluvy

Letiště ještě není New York

Trocha historie nikoho nezabije

Proč je socha Svobody zelená?

Avenue a streets

Levné postele

Odpověď na otázku jak

Kam dřív?

Až do mraků

Chvilka pro hlas žaludku

Dary pana Rockefellera

Zalistujme v knihách

Jak New York měří teplotu

Proč v Brooklynu voní růže

Americký tekutý zázrak

Od yard salu k Central Parku

Greenwich Village není vesnice

Unce a pinty

Soudy, bleší trhy a páka

Třetí největší na světě

Čokoládové krásky a móda

Sny hudebníků a Big Brother

Bilance v ráji muzeí a galerií

Odpady jako detektivka

Staten Island a trocha náboženství

New York počínsku

Harlemské pastorale

Přehlídka newyorských mostů

Jak Spojeným národům pomohl Rockefeller?

Sportovní svatyně a oázy oddechu

Droga jménem Pátá avenue

Na dvou i na čtyřech kolech

Stavba po americku a kult dětí

Teskně hučí Niagara

Johnny Cash z předměstí a Blue Moon

Den nákupů

Good bye, Big Apple

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

Než  se  začtete...

Ještě než začnete listovat touto skromnou knížkou, mám na srdci pár vět, které bych chtěla předeslat a které vám přinesou i mnohá vysvětlení týkající se aktuálnosti obsahu jejích stránek.

Možná si to mnozí už ani neuvědomují, zejména ti, kteří nezažili svazující a omezující absurdity předchozího režimu, ale uplynulých pětadvacet polistopadových let přineslo do našich životů přímo raketové změny. A v cestování platí toto tvrzení dvojnásob. V dobách, kdy cesta do Ameriky pro nás znamenala stejnou nedostupnost jako třeba výlet na Měsíc, jsme toužebně a marně vzdychali už při představě italského moře, švýcarských kopců či francouzského Montmartru, které jsme měly skoro za humny. A těm, kteří nebyli zrovna oblíbenci mocných minulého systému, opravdu zbývalo jen snění nad pohlednicemi a filmovými obrázky. Proto pro mne a spoustu dalších cesta za oceán představovala naplnění dlouholetého, velikého, takřka utopického přání.

Větší část poznatků a zážitků z města Velkého jablka pochází z první poloviny devadesátých let, kdy ještě rozdíly mezi Spojenými státy a naší zemičkou, probouzející se ze šedivosti a ušlápnutosti zejména v obchodní a turistické sféře, byly skutečně obrovské a mnohé věci pro nás – lidičky z postkomunistických zemí – i hodně zvláštní a poněkud nepochopitelné. Takže není divu, že se zastavuji nebo dokonce rozplývám nad věcmi, které jsou nyní naprosto běžné už i u nás. A možná, že některá uváděná fakta budou již dneska i poněkud passé, protože nemám možnost autentického porovnání svých někdejších zjištění se žhavou současností. Je totiž ještě tolik míst na zeměkouli, kde jsem ještě nebyla a kam bych se chtěla ještě podívat, že není čas se vracet...

Texty jednotlivých kapitol vznikaly na základě deníků a dovezených podkladů právě z  této doby, první vydání knížky o New Yorku nese datum až roku 2004 a bylo provázeno řadou uměleckých snímků tohoto města měst, které pořídil známý fotograf Jef Kratochvil, Čechoameričan, napůl žijící v Praze a napůl v New Yorku. Druhé vydání, už bez fotografií, vyšlo v roce 2010. Doufám, že i vám se knížka o městě tisíce chutí, vůní a barev, o městě, kde se nikdy neusíná, bude líbit i bez obrázků...

Hanka Hosnedlová

Namísto předmluvy

Přestože New York a jeho socha Svobody jsou pro spoustu cizinců symbolem Ameriky, nelze vlastně o tomto městě říci, že je typicky americké. New York City je totiž celý svět vměstnaný do jednoho města. Svět, který se v jeho čtvrtích a desítkách pater nad zemí a v několika patrech podzemních prolíná, mísí, klokotá a vře. Živé lidské řeky tečou po bulvárech a avenuích sem a tam, miliony osudů spojuje coca-cola, hamburger a sny z filmového plátna. Žije tady nejpestřejší směsice národů a národností, lidé všech barev pleti a všech náboženských vyznání. Se vzájemnou tolerancí i s tím, že vznikají vymezené národnostní mikrosvěty. Některé etnické skupiny si totiž vytvořily vlastní čtvrti a komunity, kde nepotřebují ani angličtinu k tomu, aby se domluvily. Mají zde své obchody a restaurace, své kostely a modlitebny. Přenesly sem svou kulturu, své tradice a řeč, svůj životní styl a nezřídka i pravidla země, odkud přišly.

Číňané mají svůj Chinatown, italští přistěhovalci si vybudovali Little Italy - Malou Itálii, Hispáncům patří El Barrio, Dominikáncům a Kubáncům Washington Heights, černoši, kteří tvoří ve složení obyvatelstva New Yorku plnou čtvrtinu, ovládají proslulý Harlem. Další jejich početná komunita sídlí v Brooklynu, kde se podílí na skladbě registrovaných usedlíků více než třiceti procenty. Tam také převážně sídlí arabští obyvatelé, mezi nimiž převažují Libanonci a Syřané. Menší ostrůvky vytvářejí také další Asiaté -  Korejci, Vietnamci apod. East Village patří víceméně Polákům a Ukrajincům, a pokud byste v New Yorku hledali nejsilnější českou menšinu, asi byste ji našli v East Side, o kterou se dělí s Maďary a Němci. Bay Ridge je pak převážně norský. Boro Park a Williamsburg se staly vesměs teritoriem chasidských Židů a Řekové si vybrali pro svou kolonii městskou část Astoria.

V ulicích New Yorku často slyšíte také španělštinu. Zásluhu na tom mají zejména Portoričané, kterých ve městě žije přes milion, ale také přistěhovalci z karibské oblasti anebo ze Střední a Jižní Ameriky. Kolumbijci se soustřeďují zejména v oblasti Jackson Heights.

Není asi třeba dodávat, že ne všichni mají legální povolení k pobytu a že jejich snahy se mnohdy soustřeďují na to je buď získat, anebo alespoň neupadnout do rukou imigrační policie.

New York, kterému se rovněž přezdívá Velké jablko, je zároveň milovaný i nenáviděný. Tohle hlavní město obchodu, které přes Wall Street strká své dlouhé prsty i do světové ekonomiky, kompenzuje na druhé straně stránku potištěnou burzovními zprávami celým vodopádem zábavy a nepřeberným množstvím kulturních podniků a zařízení. I v noci tepou jeho ulice životem, miliony světel a barevných blikajících neonů společně s kakofonií neutichajících zvuků mění noční tmu v rušný den.

V New Yorku je prostě všechno možné! Můžete tady potkat milionáře v děravém ušmudlaném tričku stejně jako bezdomovce ve fraku, který si vybral ze sbírky některé z tamních charitativních složek. Realizují se tady ty nejpotrhlejší nápady, toleruje se extravagance i totální nevkus či absolutní nedostatek přehledu o tom, co je a co není právě „in" v samozřejmém protikladu k tomu, co udává momentální módní linie měnící se stejně rychle jako počasí. Nikoho nerozhází, když v dopoledních hodinách potká na frekventované ulici ženu v natáčkách a lehkém župánku přes noční košili, která si odskočila pro noviny a láhev coca-coly. Ale také se nikdo nepozastaví nad dvojicí ve smokingu a blýskavé večerní róbě, která těsně před polednem mává na rohu Broadwaye na žlutý taxík kličkující v proudu neuvěřitelné změti vozidel. Anebo nad bezdomovcem, který na okraji chodníku v horkém letním dni s vlněnou čepicí napařenou na uši a prošívanou zimní bundou na nahém těle tráví svou polední siestu vedle odložených zmačkaných papírů a plastikových pouzder od jídla.

V New Yorku se odehrávají ta nejujetější divadelní představení, nejpraštěnější kabaretní scény či výstavy těch nejneuvěřitelnějších uměleckých děl. Ale také je zde každý den nabitý desítkami premiér, filmových představení, jedinečných vystoupení, božských zážitků i pekelných skandálů.

New York je prostě New York - jediný, nenapodobitelný a nepřekonatelný!

Letiště ještě není New York

Můj první osobní kontakt s Amerikou se uskutečnil na newyorském letišti Johna Fitzgeralda Kennedyho - jednom ze tří, jimiž tohle město měst disponuje. Údajně právě tento přístav pro letadla všech kontinentů a zemí nemůže v modernosti a vybavenosti konkurovat svým dvěma mladším bratříčkům se jmény La Guardia a Newark, ale mně připadal prostě úžasný. Méně úžasný už se mi jevil zatočený had upocených a pomačkaných lidiček s kabelami, pomalu se sunoucí k proskleným budkám imigračních úředníků. Někteří z čekajících ještě po vzájemných konzultacích narychlo opravují kopance v celních prohlášeních a ve vstupním formuláři, takzvaném permitu, pramenící většinou z nedokonalé znalosti úřední angličtiny. Na druhé straně ale úplná absence jazykové znalosti někdy znamená zase rychlejší propustku přes síto úředníků ve skleněných kukaních. Taky o čem by se s takovým člověkem vybavovali, když ten neumí v angličtině ani pozdravit.

Kdykoliv ale tihle letištní cerberové narazili na někoho, kdo zvládl víc než obligátní hello, ceremoniál se zpomalil a pán v kukani se snažil vymáčknout z nešťastníka další informace o tom kam, jak a proč... A také, jestli váš pas má platnost alespoň šest měsíců od data, kdy vaše noha vstoupí na území Spojených států. Navíc je jasné, že udělené vízum neopravňuje k získání práce ve Státech - to tedy v žádném případě.

Vlastně ani všechny tyto náležitosti včetně platného vstupního víza, a pokud necestujete jako účastník organizované turistické výpravy tak třeba také ověřeného notářského pozvání, nejsou ještě stoprocentní zárukou, že váš vstup bude hladký anebo že se vůbec uskuteční. Imigrační úředník má totiž dost široké pravomoci. A kdyby se vám jeho zamítavé stanovisko nelíbilo, můžete ještě sáhnout po jedné možnosti, a to odvolat se k imigračnímu soudci. Pak se vám ovšem může stát, že si pobudete v místní vazbě, dokud vám soudce milostivě neudělí slyšení. A to může být klidně až třeba za tři neděle. A pokud ani on neuzná vaše nároky, pak budete deportován a nejméně tři roky si můžete nechat zajít chuť na udělení nového amerického víza.

A to jsme byli jen pouzí návštěvníci, jak asi potom vypadalo úřední přijímání utečenců.

Oddychla jsem si až na pojízdných schodech, které mě a další spolucestující zavezly k zavazadlovému prostoru, kde se bez ladu a skladu válely naše batohy a tašky. Každý se k nim vrhal jako k dlouho neviděným milým příbuzným. Jenom ta moje lety vyšísovaná krosna nikde, ačkoliv jsem tenčící se hromadu zavazadel prošla nejméně třikrát. Trocha vzrušení a ujetých představ coby kdyby, trocha pobíhání a vyptávání, ale pak jsem ji naštěstí objevila v úplně jiném sektoru. Docela samotinkou, opuštěnou, trochu zašpiněnou, ale celou. Méně štěstí už měla jedna ze spolucestujících, jejíž zavazadlo se nenašlo vůbec. Po mnoha peripetiích a zjišťování se dozvěděla, že zavazadlo omylem odcestovalo z Helsinek někam na Střední východ.

Ovšem ani pro nás letištní procedura není ještě u konce. Černí a bílí šviháci ve slušivých uniformách z nás opakovaně mámí přiznání, nevezeme-li s sebou nějaké potraviny. Naši neprůstřelnost zkoušejí i poloslovanským naléhavým: mjaso, jábko, kolbása...? Skoro jako pouťoví prodavači. Kroutím přesvědčivě hlavou stejně jako ostatní, ale vím, že ne každý z nich má naprosto čisté svědomí. Možná by nemohli ani uspokojivě odpovědět na další otázku, zda nevezou někomu dražší dárky - od hodnoty sta dolarů nahoru by je totiž celníci museli proclít myslím deseti procenty ceny.

Jeden maník z letadla, s nímž jsem přiletěla, uvízl v síti. Uniformy mu zdvořile, ale razantně projely přepečlivě poskládaný ranec. Zpátky už do rance zdaleka vše nenašlapal, a tak mu k torně přibyla ještě naplněná, ochotně darovaná igelitka. Ale prošel bez ztráty kytičky.

Neprchejme však ještě z rušného světa odletů a příletů a neustále se přelévajících a prolínajících davů brebentících všemi jazyky.

Letiště La Guardia pojmenované po populárním newyorském starostovi leží asi 13 kilometrů od středu Manhattanu a zabralo místo po bývalém zdejším zábavním parku. O trochu dál - asi 24 kilometrů od manhattanského centra - je pak druhé největší newyorské letiště Newark, které ale už vlastně leží ve státě New Jersey.

A největší je pochopitelně Kennedyho letiště ležící v Jamajském zálivu, odkud je ale také na Manhattan nejdál - celých 26 kilometrů.

Ovšem spojení s městem nebo se stanicemi podzemní dráhy stejně jako na ostatních letištích obstarávají pravidelné autobusové linky, potom rychlejší expresbusy, také speciální minibusy, které dopravují cestující k určitým hotelům, taxíky a dokonce i helikoptéry - pokud ovšem na ně máte. Podobně propojena jsou i tato velká letiště navzájem.

Ale mimo jiné vůbec nedoporučuji pohybovat se ani mezi jednotlivými odbavovacími budovami na rozlehlém letišti pěšky a ještě ke všemu se zavazadlem. Podobná zkušenost mě totiž při odletu stála určitě několik šedivých vlasů a pěknou řádku úzkostných minut. Prostě je to k uzoufání, pokud neznáte naprosto přesně systém, strukturu a označení letištních sektorů. A také dost únavné, protože vzdálenost letištních budov od sebe je dost značná, zvláště pohání-li vás strach, že vám vaše letadlo odletí. Daleko výhodnější, jistější a navíc bezplatná je možnost využít tamější speciálně označené letištní autobusy, které pravidelně objíždějí celý areál a zajíždějí k jednotlivým vchodům.

A nezapomeňte při příletu do města, k jehož identifikaci stačí pouhá dvě písmena - NY anebo jen symbol jablka (Big Apple - Velké jablko), na časový posun o šest hodin. Někdy by vám to i mohlo zkomplikovat život. A také je pravda, že někteří tento časový skok zažívají poněkud hůře a jejich aklimatizace chvilku trvá.

Ve stanici metra, kam nás dopravil letištní autobus, je živo i pozdě v noci. Společně s námi nastupuje i pestrý chomáč štěbetajících i zarputile mlčících lidiček. Naštěstí vůz, do něhož se cpeme, zhruba stejný počet cestujících vyplivl. Ale stejně je to tlačenka jako u nás ve špičce. Moje krosna spolehlivě valchuje břicho mohutné černošky v růžovožlutých šatech s papoušky. Usmívá se ale stejně srdečně, jako kdybych jí právě chválila účes složený ze stovky trčících tuhých culíků. Tahle móda v průběhu let dorazila i k nám a dnes už vím, že těmhle zašmodrchaným pramenům vlasů, ať už trčícím nebo splihle visícím, se říká dredy, přesněji dred locks.

S dosud neošoupanou nenasytností a zatím neuspokojenou zvědavostí komentuji první dotyky s newyorskými ulicemi, zatím viděnými jen přes okno metra, které se ovšem za chvíli ponoří pod zem. Scénu uvnitř oživuje stále více pasažérů černé pleti. Vagonem nenápadně postupuje žebrající míšenec v tričku s nápisem I love NY. Mne a přítelkyni taktně vynechává. A dělá dobře - teprve se vlastně seznamujeme se vzhledem a hodnotami mincí.

Později nám kdosi vyprávěl, že ani sami Američané přesně neznají všechny dolarové bankovky a mince, protože prý žádná ze starých emisí nebyla systematicky stahována po vyjití nových, takže prakticky platí snad všechny jejich dosavadní podoby. Co je na tom pravdy, se mi nikde oficiálně zjistit nepodařilo, ale během mých cest po Americe jsem sama zažila několik podob jednodolarovky.

Přítel z Bostonu mi později sehnal poněkud přesnější informace, v nichž se praví, že k dvoustému výročí Spojených států amerických byly vydány mince v hodnotě půl a jednoho dolaru, které se razily asi do poloviny osmdesátých let. Jiný kovový dolar Susan B.Anthony se vydával v letech 1979 až 1980. Jubilejní dolar s daty 1776-1976 se razil právě pouze ve výročním roce, stejně jako se tehdy tiskla dvoudolarová bankovka. Nejsou to právě obvyklé mince, není zákonité, že se s nimi setkáte, ale kdyby ano, tak jsou platné. Stejně jako půldolar s J.F. Kennedym či pětadvaceticenty s motivy jednotlivých států USA, které byly vydávány od druhé poloviny devadesátých let.

Koniec ukážky