Ukážka z elektronickej knihy

Vzor citace: WIPPLINGEROVÁ, M., ZAHRADNÍKOVÁ, R., SPURNÁ, K. Zvláštní soudní řízení. 1. vydání. Praha: Wolters Kluwer, 2014. 236 s.

Autorství publikace

JUDr. Miloslava Wipplingerová, Ph.D., LL.A. napsala:

–kapitoly 1 až 6, vyjma částí 6.2, 6.5, 6.6, 6.6.7 a 6.6.8

JUDr. Ing. Radka Zahradníková, Ph.D., LL.M., napsala:

–kapitolu 6.2 Řízení o některých otázkách týkajících se právnických osob a ve věcech svěřenského fondu

–kapitolu 6.5 Řízení ve věcech manželských a partnerských

–kapitolu 6.6 Předběžné řízení ve věci ochrany proti domácímu násilí

JUDr. Kristýna Spurná napsala:

–podkapitolu 6.6.7 Péče soudu o nezletilé

–podkapitolu 6.6.8 Zvláštní ustanovení pro řízení o navrácení nezletilého dítěte ve věcech mezinárodních únosů dětí

Právní stav publikace je k 30. 9. 2014.

Recenzovali: prof., prof. zw., Dr. et Mgr. Ing. Alexander Bělohlávek, dr. h.c.,

prof. JUDr. Vladimír Plecitý, CSc.

© JUDr. Miloslava Wipplingerová, Ph.D., LL.A., JUDr. Ing. Radka Zahradníková, Ph.D., LL.M, JUDr. Kristýna Spurná, 2014

ISBN 978-80-7478-683-9 (brož.)

ISBN 978-80-7478-685-3 (e-pub)

SEZNAM ZKRATEK

ABGB

Všeobecný občanský zákoník z roku 1811 č. 946/1811 Sb. z. s., který nabyl účinnosti dnem 1. 1. 1812

o. s. ř.

zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů

z. ř. s.

zákon č. 292/2013 Sb., zákon o zvláštních řízeních soudních

obč. zák.

zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník

zák. č. 40/1964 Sb.

zákon č. 40/1964 Sb., občanský zákoník, ve znění pozdějších předpisů – účinný do 31. 12. 2013

exekuční řád

zákon č. 120/2001 Sb., exekuční řád, ve znění pozdějších předpisů

z. o. k.

zákon č. 90/2012 Sb., o obchodních korporacích

Soud P

zákon č. 549/1991 Sb., o soudních poplatcích, ve znění pozdějších předpisů

zák. o rodině zák. o advokacii

zákon č. 94/1963 Sb., o rodině, ve znění pozdějších předpisů zákon č. 85/1996 Sb., o advokacii, ve znění pozdějších předpisů

insolvenční zákon

zákon č. 182/2006 Sb., o úpadku a způsobech jeho řešení (insolvenční zákon), ve znění pozdějších předpisů

obch. zák.

zákon č. 513/1991 Sb., obchodní zákoník, ve znění pozdějších předpisů

z. s. m.

zákon č. 218/2003 Sb., o odpovědnosti mládeže za protiprávní činy a o soudnictví ve věcech mládeže

Úmluva

Úmluva o občanskoprávních aspektech mezinárodních únosů dětí přijaté dne 25. 10. 1980 v Haagu, platná 1. 12. 1980, ratifikovaná ČR dne 15. 12. 1997, vyhlášená pod č. 34/1998 Sb. s platností pro ČR od 1. 3. 1998

Nařízení

Brusel II

Nařízení Rady (ES) č. 2201/2003 ze dne 27. 11. 2003 o příslušnosti a uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti a o zrušení Nařízení Rady (ES) č.1347/2000.

ÚVOD

Přijetí zákona o zvláštních řízeních soudních (zák. č. 292/2013 Sb.), kterým došlo po šedesáti čtyřech letech (od roku 1950) v občanském soudním řízení k oddělení právní úpravy sporného a nesporného řízení, přímo vybízí k sepsání monografie. Tato právní úprava je procesní reflexí nové hmotněprávní úpravy soukromého práva a reaguje zejména na přijetí nového občanského zákoníku (zák. č. 89/2012 Sb.) a dále na přijetí zákona o obchodních korporacích (zák. č. 90/2012 Sb.). Nové instituty v těchto předpisech hmotného práva si vyžádaly přijetí procesní úpravy, která by tyto instituty realizovala i v soudním řízení.

Cílem publikace je podat komplexní a ucelený výklad o zvláštních řízeních soudních upravených shora uvedeným zákonem. Některá z těchto řízení vychází z právní úpravy občanského soudního řádu obsažené v hlavě páté, třetí části, označené „zvláštní ustanovení“. Jde například o řízení o úschovách, o umoření listin, řízení o prohlášení za mrtvého. Tato úprava doznala pouze drobných změn.

Dále jde o řízení, která sice byla v občanském soudním řádu upravena, ale v nové úpravě zaznamenala v důsledku změny hmotněprávní úpravy výrazných změn – zde jde zejména o řízení o pozůstalosti (dříve řízení o dědictví).

Konečně jde o řízení, která jsou zcela nová a reagují na novou hmotněprávní úpravu – například řízení o podpůrných opatřeních, řízení o prohlášení za nezvěstného, řízení ve věcech svěřenského fondu atd.

Při zpracování této práce volily autorky metodu výkladovou, která je u zcela nového předpisu nutná, metodu empirickou vycházející z praxe a zkušeností autorek a dále metodu komparace s dosavadní právní úpravou.

Práce začíná stručným historickým vývojem nesporného řízení, následuje zpracování rozdílů mezi sporným a nesporným řízení (zde je nutno podotknout, že výraz nesporné řízení a zvláštní řízení soudní je v práci považováno za synonymum) a dále důvody přijetí nového zákona. Jádrem textu je samozřejmě podání výkladu o zákonu, tedy o jeho obecné a zvláštní části, a dále srovnání s dosavadní právní úpravou.

Plzeň 30. 9. 2014

autorky

KAPITOLA 1

Stručný nástin historického vývoje nesporných řízení

Vznik soudů a procesu před nimi se datuje od počátečního vývoje státu, jehož jednou z funkcí je poskytovat ochranu práv příslušníkům státu. Proces před soudy či jinými magistráty byl původně jednotný. Tento původní proces měl vyhraněnou povahu řešení sporu a stát (státní orgán) v něm hrál úlohu nezávislého třetího.

Prvá diferenciace procesu souvisí s tím, že stát začíná plnit funkci ochrany veřejného pořádku.

Jsou tedy stíhány nejen delikty, jimiž někdo zasahuje do právní sféry druhého, ale i delikty, v nichž předmětem útoku je veřejný zájem. Při jejich stíhání je stát současně žalobcem i soudcem. Vzniká proto zvláštní druh procesu – trestní řízení, jehož okruh se postupně rozšiřuje s tím, jak stát bere na sebe stíhání deliktů, které měly dříve povahu soukromoprávní.[1]

V římském právu byl tento proces diferenciace dokončen až v posledním období republiky, kdy došlo k ustanovení stálých trestních soudů. V právních systémech střední Evropy dochází k vytvoření samostatného trestního řízení až v období stavovské monarchie.[2] V té době se uplatnila zásada veřejné obžaloby, což je princip, podle něhož určité složky státního aparátu z úřední povinnosti (ex officio) začaly stíhat za účelem „veřejné pomsty“ osoby, které porušily v některém směru právo, bez ohledu na to, zdali zde jsou soukromé osoby, jež by se rozhodly soudní žalobou na pachateli něčeho domáhat.[3] V důsledku vzniku samostatného trestního řízení se mění i povaha řízení, které navazuje na původní jednotné řízení – tedy řízení civilního.

Nesporné řízení se v římském právu vytvořilo ze zvláštních forem řízení, které byly v té době jen okrajovými procesními formami a převažovalo řízení sporné (tzn. iurisdictio contentionsa). Šlo o úkony, při nichž magistrát hrál pasivní úlohu, svým prohlášením jen stvrzoval úkon, ale neměl pravomoc aktivně zasáhnout do jednání účastníků. Tento zdánlivý proces se nazýval iurisdictio voluntaria. Šlo například o derivativní způsob nabytí vlastnického práva, který byl spojen s fiktivním procesem, v němž jedna strana podlehla a druhá strana (nabyvatel) vyhrála. Tyto právní formy byly využívány při významných právních úkonech, jako in iure cessia (převod vlastnického práva), manumissio servi (propuštění otroka), adoptio (osvojení), coemptio (obrazné prodání dcery ženichovi), testamentum (pořízení závěti) atd. Šlo v podstatě o zvláštní, právním řádem vyžadovanou formu významných hmotněprávních úkonů. Role magistrátu byla pasivní, neměla charakter projednání věci a nebyla spojena s žádným rozhodnutím. Smyslem účasti státních orgánů při právních úkonech bylo zdůraznit závažnost těchto úkonů a zajistit jejich přesnost a určitost, aby případné nejasnosti nevedly v budoucnosti ke sporům.[4] Současně šlo i o úkony, které měly vejít v obecnou známost, neboť se týkaly buď záležitostí osobního stavu, nebo šlo o důležité majetkové převody.

Aktivní zásah magistrátu do právních poměrů mezi stranami je spojen až s dalším vývojovým stupněm římského procesu. V období principátu se magistrátům dostává pravomoci, aby ve zvláštním zcela samostatném řízení upravovaly v některých případech právní poměry účastníků. Toto řízení se již nerozpadá na dvě fáze (fázi u magistrátu a u soudce), ale probíhá pouze před magistrátem a je označováno jako cognitio extra ordinem. Jde o řízení, které lze považovat za předchůdce nesporných řízení spíše než pasivní účast magistrátů při právních úkonech (iurisdictio voluntaria), kde šlo pouze o zdánlivý proces. Mezi záležitosti, které se projednávaly v tomto řízení, patří například rozhodování o tom, zda dědic je povinen poskytnout ta singulární pořízení ve prospěch jednotlivců, která byla ponechána na jeho spravedlivém uvážení, ochrana fideikomissární substituce, rozhodování o otázkách honorářů za intelektuální činnost, řešení alimentačních záležitostí atd.[5]

Po zániku říše římské bylo toto řízení převzato germánskými státy vzniklými na jejím území. Zvláštní orgány nesporného řízení (curia) vykonávaly listinnou činnost – například při darování pro případ smrti, zřízení církevních nadací, sepis dědických smluv atd.

Vývoj nesporného řízení příznivě ovlivnila snaha účastníků právních jednání o získání listiny o tomto jednání. Listina byla totiž považována za nejtrvalejší a nejvěrohodnější důkazní prostředek. V Itálii od počátku 12. století působili královští pověřenci (missi), méně často královští soudci, které později nahradili řádní soudcové. Koncem 12. století přešla pravomoc v nesporných věcech na městské konzuly, jejichž náplní práce bylo řízení o osvojení, ustanovování poručníků, opatrovníků atd.

Do agendy nesporného soudnictví patřilo také konkursní řízení, soudnictví fideikomissární a amortizace listin, vedení a zápisy vlastnického práva k pozemkům do zvláštních knih, později do tzv. urbářů a městských knih, které byly předchůdci pozemkových knih. Tyto zápisy původně sloužily jen jako důkaz, neměly konstitutivní charakter.[6]

Ve 14. století došlo k vývojové změně, poprvé realizované českými zemskými deskami, když zápis do nich se stal zvláštním právním aktem vydaným v nesporném řízení, který měl konstitutivní účinky. Dále vedení matrik mělo také povahu nesporného řízení.

Jistý vliv na vývoj nesporného řízení měla i církev, která vedla matriky rozhodovala o opatrovnictví a péči o sirotky apod.

V souvislosti s výkladem snahy o získání listiny o právním jednání je nutné zmínit vývoj funkce notáře a notářských úřadů. Ve starém Římě se mezi písaři různého druhu objevuje písař nazývaný „tabellio“, který sepisoval pro jiné osoby listiny o právních úkonech. Tuto činnost vykonával jako živnost a byl pod dozorem městského perfekta. Tabelliové měli přesně předepsaný způsob sepisování listin, kdy a jak mají přibírat svědky. Římské právo postupně upravovalo činnost těchto písařů a byzantské právo tuto právní úpravu ještě zdokonalilo.[7]

Podle byzantské úpravy z 9. století bylo předpokladem pro zastávání funkce tabelliona dobrá pověst, znalost řeči a písma, znalost zákonů a určitých právnických prací. Existovaly korporace tabellionů, které přijímaly nové uchazeče a dozíraly na kvalitu jejich práce a jejich chování. Nově zvolený notář byl představen prefektovi, který notáři propůjčil pečetní prsten.[8]

Na území římské říše následně okupované germánskými národy zůstal institut tabellionů nezměněn.

Následně v Itálii došlo k vývoji notářství v 11. století v souvislosti se studiem římského práva na severoitalských univerzitách.

Notáři vyhotovovali tzv. notářský instrument, tedy listinu nadanou veřejnou vírou o její pravosti. Notáři se sdružovali do kolegií, která řídila jejich práci a vykonávala nad nimi disciplinární pravomoc, prováděla zkoušky znalosti atd.

Největší význam měla v tomto směru univerzita v Bologni, kde byla cca v roce 1100 vytvořena samostatná notářská škola, a dosahovalo se zde samostatného titulu „doktor notářského umění“.[9]

Ve 12. a 13. století v Itálii vznikl notářský instrument z „inbreviatur“, což byl způsob a druh osvědčování. Notář sepsal na místě protokol – inbreviaturu, která musela obsahovat všechny podstatné okolnosti, musela být sepsána vlastnoručně notářem v přítomnosti svědků a účastníka. Úřední kniha notáře byla sbírka inbreviatur.[10]

Notářské listiny měly v Itálii velkou autoritu. Vážili si jich zejména glosátoři.

Po sjednocení Itálie došlo i ke sjednocení právní úpravy notářství. Tato se stala vzorem pro řadu evropských zemí.

V českých zemích se počátky instituce notářství s prvky veřejného notářství objevily v důsledku recepce římského práva v průběhu 12. a 13. století. První právní úpravu notářství provedl Václav II. V ní omezil počet notářů a vyžadoval zkoušku o jejich způsobilosti a přísahu. Veřejné notáře jmenoval král nebo papež, event. ti, na něž bylo toto právo přeneseno.

K nové úpravě notářství pak přistoupil Karel IV. Veřejným notářem se mohl stát jen ten, kdo prokázal zkoušku svých znalostí, byl shledán moudrým, věrným a složil přísahu. Poté obdržel královské zmocnění. Právo jmenovat notáře Karel IV. v roce 1358 přenesl na pražského arcibiskupa Arnošta z Pardubic a na všechny jeho nástupce.

Hlavním předmětem činnosti notářů bylo vyhotovovat listiny nadané veřejnou vírou. O jednání před notářem vyhotovil notář protokol a z něho vyhotovil notářskou listinu, kterou podepsal a připojil své znamení. Jednání a sepisování protokolu museli být přítomni dva svědci. Na notářskou listinu byly dále připojeny pečeti stran, popřípadě i svědků.

V dalším období začalo postupně docházet k úpadku v činnosti notářů a tuto profesi začali vykonávat i ti, kteří neměli dostatečné právnické vzdělání nebo zkušenosti.

Na to reagoval Karel VI., který v roce 1725 rozhodl, že notáři musí být přezkoušeni a v úřadech budou ponecháni pouze způsobilí. Dále rozhodl, že se o notářství nemůže nikdo ucházet u papeže bez souhlasu císaře.

V roce 1848 převzalo dozor nad notářstvím nově zřízené ministerstvo spravedlnosti. První rakouský notářský řád byl vydaný v roce 1850, ten byl nahrazen notářským řádem z roku 1855, který byl však předmětem kritiky. Proto byl v roce 1871 vydán nový notářský řád č. 75/1871 ř. z., který byl recepční normou zákonem č. 11/1918 Sb. převzat Československou republikou pro české země a na Slovensku platil tzv. zákonný článek z roku 1874 ve znění zákonného článku VII. z roku 1866. Po dobu trvání první republiky nebyl tento dualismus odstraněn. Pro notáře v tomto období platil „numerus clausus“, jako v současné právní úpravě, tedy počet a sídla notářů byla pevně stanovena ministerstvem spravedlnosti. Notáře také jmenoval ministr spravedlnosti. Notářství bylo jako v současné době svobodným povoláním s určitými rysy oficiality a plnilo i funkci pomocného státního orgánu – notář působil jako soudní komisař.[11]

Po roce 1948 byl přijat zák. č. 202/1949 Sb., který sjednotil instituci notářství na území republiky, zrušil notářské komory, notářství přestalo být svobodným povoláním, notáři se stali členy krajských notářských sborů. Další notářský řád byl vydán v roce 1963 (v návaznosti na nový občanský soudní řád), a to zák. č. 95/1963 Sb. Bylo zavedeno státní notářství, které rozhodovalo o dědictví, o umořování listin, o registraci právních úkonů (zejména smluv o převodu nemovitostí), o úschovách, o notářských poplatcích a provádělo soudem nařízenou exekuci prodejem nemovitostí. Dále sepisovalo notářské zápisy o právních úkonech. Jeho územní organizace byla v souladu s územní organizací okresních národních výborů. Řízení činností státních notářství náležela do pravomoci předsedů příslušných krajských soudů. Nová podstatně odlišná právní úprava notářství byla zavedena až zák. č. 358/1992 Sb., kterým byla provedena privatizace notářství.

Nyní zpět k vývoji nesporných řízení.

Za feudalismu vývoj nesporného řízení nedosáhl stupně vývoje řízení sporného. Přesto byly před feudálními soudy nebo jinými orgány projednávány některé záležitosti, které je možné označit za věci nesporného řízení. Ingerenci státu ve věcech soukromoprávních (což je podstata nesporného řízení) nevykonávaly jen soudy, ale též orgány jiného typu. Byly zřizovány zvláštní úřady, jimž byla svěřována určitá agenda. Dále měla rozsáhlé kompetence nad svými poddanými pozemková vrchnost. Poddaní v ní měli jediného soudce i administrátora a nemohli se obracet na státní orgány v užším slova smyslu. O významu a rozsahu práv pozemkové vrchnosti ve věcech poddaných svědčí i to, že v 18. století a v první polovině 19. století byla pravomoc soudce ve věcech nesporných označována jako „officium nobile iudicís“, což vyjadřovalo, že na soudy přešly pravomoci vznešených – šlechty.[12]

Ke změně postavení nesporného řízení v rámci civilního procesu dochází v souvislosti s rozvojem kapitalistického řádu.

Počátky v Rakousku lze datovat od unifikačního úsilí Josefa II. Pro sporné řízení byl přijat tzv. josefínský obecný soudní řád, tedy zák. č. 13/1781 Sb. z. s., který přinesl zánik starého českého soudnictví a dle něhož byla pro všechny občany předvídána soustava trojinstančního rozhodování. Umožňoval uplatňovat řádné i mimořádné opravné prostředky. Řádným opravným prostředkem proti nepravomocným rozsudkům první stolice byla apelace a proti rozsudkům druhé instance řádná revize. Oba opravné prostředky měly suspenzivní i devolutivní účinek, platil však zákaz novot. Kodifikační práce v oblasti nesporného řízení sice nedospěly k samostatné obecné úpravě nesporného řízení, byl však vydán v roce 1785 patent, který upravil jednotně pro všechny země rakouské řízení ve věcech osiřelých dětí, opatrovnických, fideikomissárních a depozitních.

Dále byla zpracována tzv. Fügerova příručka nesporného řízení „Das adelige Richteramt“. Šlo v podstatě o učebnici, v níž byly systematicky zpracovány všechny části nesporného řízení, a nahrazovala prakticky zákon.[13]

Až v roce 1854 byl přijat císařský patent č. 208 ř. z., kterým byl zaveden zákon o soudním řízení v nesporných právních věcech (dále jen „nesporný patent“), který téměř souhrnně upravoval nesporné řízení.

V první části – v úvodních ustanoveních tohoto nesporného patentu (§ 1–19) byly upraveny základní otázky platné pro všechna nesporná řízení. Další části nesporného patentu byly věnovány úpravě konkrétních druhů nesporného řízení, a to řízení pozůstalostnímu, řízení o věcech poručenských a opatrovnických, řízení fideikomissárnímu, řízení o osvojení, řízení o legitimaci a propuštění z rodičovské moci, řízení o dobrovolném odhadu a dražbě, o soudních vysvědčeních, o ověření opisů a podpisů. Některé záležitosti nesporného řízení byly i nadále upravovány zvláštními předpisy. Například řízení o prohlášení za mrtvého a vedení důkazu smrti bylo upraveno zák. č. 20/1883 ř. z., řízení o umoření listin císařským nařízením č. 227/1915 ř. z., řízení o zbavení svéprávnosti císařským nařízením č. 207/1916 ř. z.

Nesporný patent č. 208/1854 ř. z. byl po vzniku samostatné Československé republiky převzat tzv. recepční normou – zák. č. 11/1918 Sb., kterou byla převzata převážná část rakouského a uherského zákonodárství. Dualismus práva, tedy odlišný právní řád v českých zemích a na Slovensku a v Podkarpatské Rusi, se projevil i v úpravě nesporných řízeních. V českých zemích platil shora uvedený nesporný patent. Na Slovensku a v Podkarpatské Rusi zůstaly v platnosti zvláštní právní předpisy, které upravovaly jednotlivé záležitosti agendy nesporného řízení. Jednotná úprava zejména základních zásad nesporného řízení chyběla, a to v situaci, kdy docházelo k rozšiřování okruhu záležitostí, které byly vyřizovány v nesporném řízení, například s rozvojem obchodního práva (řízení rejstříkové), přijetím předpisu o ochraně nájemníků, předpisů o pozemkových reformách atd. Toto byl dle důvodové zprávy k návrhu zákona o zásadních ustanoveních řízení nesporného č. 100/1931 Sb. z. a n. hlavní důvod přijetí úpravy základních procesních otázek nesporného řízení v Československé republice.[14]

Zák. č. 100/1931 Sb. se omezoval jen na obecná procesní ustanovení – podle jeho § 1 odst. 1 – ustanovení tohoto zákona budiž užito jen, má-li býti podle zákonných předpisů postupováno v soudním řízení nesporném. Tento zákon platil na celém území Československé republiky.

Nadále zůstaly v platnosti zvláštní právní předpisy, které upravovaly hmotněprávní základ jednotlivých nesporných řízení, tak i procesní odchylky. Předmětem nesporného řízení byly různorodé záležitosti z oblasti rodinného práva, obchodního práva, rejstříková a knihovní řízení, některé otázky týkající se nájmu nemovitostí (které byly upraveny občanským zákoníkem), dědictví upravené notářským řádem a císařským patentem z roku 1854 o věcech pozůstalostních, poručenských a opatrovnických, o ověřování opisů a podpisů atd. Zák. č. 100/1931 Sb. byl ve vztahu k těmto předpisům normou subsidiární, tedy pokud byla stejná otázka upravena v zákoně o nesporném řízení a ve zvláštním předpise, měl přednost tento zvláštní předpis.[15]

Zákon upravoval všechny procesní otázky nesporného řízení – příslušnost, obsazení soudů, účastenství, procesní způsobilost, zmocnění, náklady řízení, procesní úkony, postup řízení v první stolici a jednotlivé jeho instituty, opravné prostředky, výkon rozhodnutí a další otázky.

Tento zákon platil do roku 1950, kdy byl přijat v rámci tzv. právnické dvouletky zák. č. 142/1950 Sb., o řízeních ve věcech občanskoprávních. V prvé části (obecná ustanovení) byl upraven jednotně celý civilní proces. V druhé části (zvláštní ustanovení) byly v jedenácti hlavách upraveny doplňky k obecným ustanovením a odchylky od nich. Nešlo však o vytvoření zvláštních druhů řízení, jejichž samostatná existence by byla odůvodněna procesními hledisky, ale o odchylky, které si přímo vynucovala hmotněprávní povaha věcí, které byly podle konkrétní hlavy této zvláštní části projednávány. Šlo tedy o legislativní pokus vytvoření jednotného civilního procesu.[16] Tímto zákonem byla zavedena zásada materiální pravdy, uplatňovaná dosud v řízení nesporném, jako zásada platná pro celé občanské soudní řízení.

Podle důvodové zprávy k tomuto zákonu mělo dojít k odstranění různých druhů řízení (především řízení sporného a nesporného) a shrnutí civilně procesního práva do jednoho zákona. Měřítkem pro zařazení jednotlivých doplňků a odchylek do jedenácti hlav měla být výlučně povaha předmětů řízení, poznatelná podle znaků stanovených hmotným právem.

Další občanský soudní řád č. 99/1963 Sb. byl vybudován také na koncepci jednotného soudního řízení.

Koncepce jednotnosti řízení však nebyla tak výrazná, neboť pátá hlava třetí části byla nazvána „zvláštní ustanovení“ a obsahovala doplňky a odchylky, které nebylo možné zahrnout do sjednocovacích institutů. Lze konstatovat, že v zák. č. 142/1950 Sb. i v zák. č. 99/1963 Sb. se sice zvláštnosti nesporných řízení prosazovaly, avšak bez toho, aby byly pojmenovány.

Po listopadu 1989 v důsledku společenských a hospodářských změn došlo k významnému legislativnímu přelomu a k přebudování celého právního řádu. Kromě jiného byl významně novelizován občanský soudní řád, a to novelou provedenou zák. č. 519/1991 Sb. účinným od 1. ledna 1992. Nesporná agenda sice zůstala upravena v hlavě páté třetí části pod označením „zvláštní ustanovení“, avšak došlo k jejímu rozšíření o nové druhy řízení. Šlo o řízení ve věcech obchodního rejstříku (jehož hmotněprávní úpravu obsahoval nově přijatý obchodní zákoník – zák. č. 513/1991 Sb.). Obchodní rejstřík vedly okresní soudy, od roku 1996 došlo ke změně a agendu převzaly krajské soudy. Dále šlo o řízení o některých otázkách obchodních společností a družstev, řízení ve věcech voličských seznamů, řízení ve věcech sdružování v politických stranách a politických hnutích, řízení o vyslovení přípustnosti převzetí nebo držení v ústavu zdravotnické péče.

Další novelizace reagovala na privatizaci státních notářů. Věci občanskoprávní povahy, které dosud řešilo státní notářství, se vrátily do pravomoci soudů. Šlo o řízení o dědictví (kde byl projednáním dědictví soudem pověřen notář jako soudní komisař), řízení o úschovách a řízení o umoření listin. Tato řízení byla novelou provedenou zák. č. 263/1992 Sb. zařazena do občanského soudního řádu. Státní notářství dále rozhodovalo o registraci smluv týkajících se nemovitostí. Tato činnost přešla od 1. 1. 1993 do kompetence nově vzniklých katastrálních úřadů.

Dalšími novelami občanského soudního řádu, které kromě jiného reagovaly na legislativu Evropského společenství, došlo k rozšíření nesporných řízení. Cílem novelizací bylo kromě jiného prosadit diferenciaci sporného a nesporného řízení. Vzhledem k tomu, že občanský soudní řád neobsahoval obecné principy úpravy nesporného řízení, ale jen úpravu odchylek od sporného řízení, nemohla se tato diferenciace důsledně uplatnit.

[1] Zoulík, F. Řízení sporná a nesporná jako druhy civilního procesu. Praha: Academia, 1969, str. 10.

[2] Vaněček, V. Dějiny státu a práva v Československu. Praha: Orbis, 1964, str. 230.

[3] Storch, F. Řízení trestní rakouské. Praha: J. Otto, 1887, str. 41.

[4] Stavinohová, J. Problém diferenciace řízení sporného a nesporného v socialistickém civilním procesu. Brno: Universita J. E. Purkyně, 1984, str. 16–17.

[5] Zoulík, F. Řízení sporné a nesporné jako druhy civilního procesu. Praha: Academia, 1969, str. 15.

[6] Schelleová, I. Český civilní proces. Praha: Linde, a. s., 1997, str. 271.

[7] Bartošek, M. Encyklopedie římského práva. Praha: Panorama, 1981, str. 305.

[8] Cvetler, J. K notářům v Byzanci. Právny obzor, 1972, č. 8.

[9] Schelleová, I. Organizace soudnictví, notářství a advokacie. Praha: Linde, a. s., 1997, str. 243.

[10] Tamtéž, str. 244.

[11] Schelleová, I. Organizace soudnictví, notářství a advokacie. Praha: Linde, a. s., 1997, str. 253.

[12] Zoulík, F. Řízení sporné a nesporné jako druhy civilního procesu. Praha: Academia, 1969, str. 18.

[13] Tamtéž, str. 21.

[14] Důvodová zpráva k zákonu č. ١٠٠/١٩٣١ Sb. z. a n. str. 1–9.

[15] Schelleová, I. Český civilní proces. Linde Praha, a. s., 1997, str. 272.

[16] Zoulík, F. Řízení sporné a nesporné jako druhy civilního procesu. Praha: Academia, 1969, str. 31.

KAPITOLA 2

Diferenciace sporného a nesporného řízení

Vymezení hranic mezi sporným a nesporným řízením je velice složité a je předmětem bádání a dohadů mnoha předních procesualistů. Hranice vymezení lze těžko určit, neboť nelze nesporná řízení obecně charakterizovat, protože nesporná řízení, tedy zvláštní druhy řízení, netvoří ucelený komplex tak jako řízení sporná. Jde vlastně o určitý soubor zvláštních řízení, která se od sebe navzájem liší. Spojuje je pouze to, že nejde o řízení sporné.

Rozdílů mezi sporným a nesporným řízením je mnoho, přičemž ne všechny jsou základní a podstatné, tedy ne určujícími pro podstatu sporného a nesporného řízení jako dvou samostatných procesních druhů. Řada teorií se zaměřuje pouze na některé z rozdílů, které mezi těmito řízeními existují. Některé z teorií staví na tom, že rozhodnutí ve sporném řízení mají charakter deklaratorní (což však neplatí bez výjimky, například rozhodnutí o zrušení a vypořádání spoluvlastnictví, které je vydáváno ve sporném řízení, má účinky konstitutivní), naopak v nesporném řízení mají téměř všechna rozhodnutí charakter konstitutivní, tedy z hlediska hmotného práva jsou právní skutečností, která zakládá vznik, změnu nebo zánik právního vztahu (opět to neplatí bez výjimky – například řízení o úschovách).

Tuto teorii nepodporoval Steiner, který měl za to, že je nutné hledat bod odlišení již v samotných právních vztazích, a nikoli až v účincích rozhodnutí. První skupinou takových vztahů jsou dvoustranné vztahy, kde je z různých důvodů dána na jedné straně povinnost a na druhé straně oprávnění. Tyto dvě strany stojí v pozici odpůrců a jedná se o řízení sporné. Druhou skupinou vztahů jsou všechny zbylé hmotněprávní vztahy, kde strany nejsou, ale ani nemohou být v postavení odpůrců. Podle tohoto rozlišení může dojít i ve sporném řízení k vydání konstitutivního rozhodnutí.[17]

Další teorie pro rozlišení sporného a nesporného řízení je hledisko represe a prevence. Ve smyslu represe se jedná o nalézání již existujícího práva mezi stranami, které je nějakým způsobem rušeno, a to je předmětem sporných řízení.

U nesporných řízení jde o preventivní funkci, neboť se v řízení jedná o spolupůsobení při vzniku, změně či zániku právních vztahů.[18]

Některé teorie vychází při diferenciaci sporných a nesporných řízení především z procesního hlediska. Například Štajgr měl za to, že pouze splněním více kritérií kumulativně lze o daném řízení bez pochybnosti prohlásit, že je sporné, a jinak, pokud některá z podmínek chybí, půjde o řízení nesporné. Těmito podmínkami jsou: zahájení řízení výhradně na návrh, ke kterému je oprávněn výlučně účastník, právním vztahem, který je předmětem řízení, mohou účastníci volně disponovat a nakonec, že si účastníci musí být vzájemnými odpůrci.[19]

Podle Zoulíka lze rozlišení sporného a nesporného řízení jako dvou samostatných procesních druhů provést jen na základě takové diference, která se týká přímo jejich podstaty, neboť kdyby neexistoval rozdíl v jejich podstatě, bylo by je stěží za samostatné druhy řízení považovat. Řešit podstatu procesu znamená řešit jeho vztah k hmotnému právu. Z toho vyplývá, že diferenciační kritérium mezi řízením sporným a nesporným je třeba hledat nikoli v rozdílech, které se týkají zásad řízení a jednotlivých procesních institutů, ale v rozdílnosti vztahu sporného a nesporného řízení k hmotnému právu. Podstata diference je v rozdílnosti účelu obou druhů řízení.[20]

Teorie rozlišující sporné řízení z hlediska represe a prevence Zoulík neuznával, neboť správně poukazoval na to, že i ve sporném řízení jsou vydávána rozhodnutí působící preventivně – například předběžná opatření. Polemizoval i s teorií rozlišující obě řízení pouze podle toho, zda jsou v nich vydávána deklaratorní nebo konstitutivní rozhodnutí, byť uznával, že rozdíly mezi konstitutivními a deklaratorními rozhodnutími se týkají podstaty procesu a zejména jeho vztahu k hmotnému právu. Svou polemiku uzavřel tím, že sporné řízení je řízením, jehož cílem je prostřednictvím deklaratorních rozhodnutí poskytovat ochranu již existujícím hmotněprávním vztahům. Nesporné řízení je pak řízením, jehož cílem je prostřednictvím konstitutivních rozhodnutí zakládat, měnit nebo rušit hmotněprávní vztahy. Rozdílnost cílů obou druhů řízení se promítá do procesních rozdílů mezi nimi a je vlastně základem, který je podmiňuje. Nejpodstatnější jsou – pravomoc soudů, okruh subjektů, které mají účast na řízení, rozdílnost procesních zásad a účinky rozhodnutí.[21]

Hledisko diferenciace sporného a nesporného řízení z hlediska vazby těchto řízení na hmotné právo se projevilo po přijetí nového občanského zákoníku – zák. č. 89/2012 Sb. K tomuto zákonu bylo nutné přijmout další doprovodné zákony a občanský soudní řád byl hlavním doprovodným předpisem. Dle věcného záměru k novelizaci občanského soudního řádu byly navrženy dvě varianty. První – přijetí novelizace při zachování dosavadní koncepce občanského soudního řádu. Tento zákon by tedy nadále upravoval jak řízení sporné, tak řízení v nesporných věcech. Jeho novelizace by reflektovala rekodifikovanou úpravu hmotného práva, což by prakticky znamenalo, že dojde ke komplexnímu přepracování části třetí hlavy páté občanského soudního řádu (nazvané zvláštní ustanovení) a k dalším souvisejícím úpravám napříč celým kodexem. Druhá – novelizace občanského soudního řádu s vypuštěním části třetí hlavy páté nazvané zvláštní ustanovení a zvláštní řízení upravit samostatným předpisem.

Koniec ukážky

Table of Contents

Seznam zkratek

Úvod

Kapitola 1: Stručný nástin historického vývoje nesporných řízení

Kapitola 2: Diferenciace sporného a nesporného řízení

Kapitola 6: Jednotlivé druhy zvláštních řízení soudních

6.1 Řízení o některých otázkách týkajících se fyzických osob (Druhá část, hlava I.)

6.2 Řízení o některých otázkách týkajících se právnických osob a ve věcech svěřenského fondu (Druhá část, hlava II.)

6.3 Řízení o pozůstalosti (Druhá část, hlava III.)

6.4 Jiná řízení(Část druhá, hlava IV.)

6.5 Řízení ve věcech manželských a partnerských(Část druhá, hlava V.)

6.6 Předběžné řízení ve věci ochrany proti domácímu násilí