Martina Wolfová

Dotkni se

osudu

Martina Wolfová

DOTKNI SE OSUDU

Vydala Metafora, spol. s r. o., v Praze roku 2014

Redakce Jana Moravcová

Korektura Květa Svárovská

Technická redakce Hana D. Benešová

První vydání jako e-BOOK

Copyright © Martina Wolfová, 2011

Czech edition © Metafora, 2014

All rights reserved

ISBN e-pub 978-80-7359-444-2

ISBN PDF 978-80-7359-815-0

ISBN mobi 978-80-7359-810-5

U Krbu 35

100 00 Praha 10

www.metafora.cz

I.

Bylo něco kolem jedenácté hodiny dopoledne, když se Saffron vyhrabala z postele. Dopřála si dlouhou sprchu, jelikož ji čekal další perný den a perná noc. Vlastně mě už nikdy nebude čekat nic jiného. Trpká myšlenka okamžitě převládla nade všemi příjemnými pocity. Dívka si jen nešťastně povzdechla a zastavila vodu. Když se oblékla, sešla dolů do kuchyně. Doufala, že babička bude spát a matka bude na zahradě, bohužel jí ale štěstí nepřálo.

„Dobré dopoledne, zlatíčko,“ pozdravila ji matka, jakmile ji spatřila. Připravovala čerstvé vafle, v kuchyni to nádherně vonělo.

„Určitě máš hlad,“ obdařila dceru zářivým, milujícím úsměvem.

Sarah Lawsonová byla ten typ ženy, které si za smysl svého života zvolí roli dobré manželky a matky. Ke štěstí jí stačilo starat se o dům, zahradu a rodinu, být vždy pečlivě upravená a oblečená, za každých okolností zdvořilá. Jako malá ji kvůli tomu Saffron obdivovala, jakmile ale pobrala víc rozumu, představa, že by tak žila i ona, se jí zamlouvala stále méně, až ji zavrhla nadobro.

„Dobré,“ zamumlala Saffron a mlčky se posadila ke stolu v jídelně. Nejraději by si vzala pár vaflí s sebou do pokoje, aby je mohla sníst v klidu. Věděla ale, že je to nemožné, že by jí to matka nedovolila, a zbytečně by se kvůli tomu přely. Už tak se pořád kvůli něčemu hádáme.

„Dneska ti přivedu dalšího,“ oznámila jí matka mile, když před ní postavila talíř s jídlem.

Saffron sevřela sklenici s malinovým džemem tak pevně, až jí zbělely klouby. Ach ne, už zase.

„Ale já už nechci, mami,“ procedila skrze zuby, ačkoli věděla, že její odpor je marný.

„Jak to jen můžeš říct, Saffron?! Je tvojí povinností toho klienta přijmout! Jako dobrá křesťanka...,“ spustila Sarah tirádu, kterou už její dcera slyšela tolikrát, že ji znala nazpaměť.

Nejraději by si dlaněmi zakryla uši, aby ji nemusela poslouchat. Bohužel měla dneska skutečně hodně špatný den, jelikož z obývacího pokoje, který byl od jídelny oddělen pouze moderním regálem plným pokojových rostlin, se zhnuseně ozvalo: „Dítě satanovo!!!“

Takže babička nespí, pochopila Saffron a cítila se ještě hůř. Zvládla překousnout matčiny výčitky a pokusy o manipulaci, ale nikdy nedokázala zabránit tomu, aby ji babiččina nenávist zas a znova hluboce neranila.

Byla to totiž čistá a ryzí nenávist, co cítila Abigail ke své dceři Sarah a vnučce Saffron. Nenávist a odpor. Proklínala každý den – a to nahlas a velmi často –, který s nimi musela strávit, a modlila se za to, aby si pro ni už brzy přišla smrt. Byla velice nemocná a také skoro bez prostředků, takže neměla jinou možnost než s nimi žít pod jednou střechou, ale dala by všechno za to, aby tomu tak nebylo.

„Abigail, přestaň s tím,“ požádala ji Sarah klidně; na podobné výlevy své tchyně byla už dávno zvyklá.

„Možná bych toho vážně měla nechat, mami,“ ozvala se Saffron nesměle. Tušila ale, že se snaží zbytečně.

„To nepřipadá v úvahu. Přijde dnes v noci,“ odvětila Sarah stroze a odešla zpátky do kuchyně. Zatímco Saffron bez chuti oždibovala vafli, doléhalo k ní z kuchyně cinkání nádobí a matčin tlumený, veselý zpěv.

Když dojedla, zamumlala směrem k matce poděkování a vrátila se do pokoje. Zkontrolovala obsah kabelky, jestli nezapomněla klíče od auta nebo peněženku, jak se jí občas stávalo. Přehodila si přes ruku jednoduché džínové sako, protože až se bude v noci vracet z práce, bude už chladno, a spěšně seběhla dolů do předsíně. Nazula si tenisky a bez ohlédnutí odešla z domu.

Auto měla zaparkované na příjezdové cestě, ačkoli jejich dům měl garáž pro dva vozy, takže to její by se vedle matčina klidně vešlo. Byla to ale jedna z jejích forem vzdoru proti matčině stereotypně zaběhnutému řádu a neutuchající péči o pořádek a harmonii v domě i v jeho okolí. Otevřela dvířka a hodila na sedadlo spolujezdce kabelku i se sakem. Na chvíli zavřela oči, vytěsnila z hlavy svět kolem sebe, poslouchala jen šumění borovic, které rostly u jejich domu. Jakmile se dostatečně uklidnila, sedla za volant a vydala se do práce.

Když projížděla pomalu jejich čtvrtí – jinak se to ani nedalo, jelikož téměř na každé křižovatce byla stopka, měla dost času sledovat okolní luxusní domy. West Peabody byla čtvrtí snobů, ať si klidně někdo tvrdí opak. Byl tu klid, ulice byly čisté, trávníky udržované a domy přímo výstavní. Dalo by se tu moc hezky žít, nebýt toho, že se na ně jejich sousedé už pár let dívali skrz prsty.

Přestěhovali se do téhle čtvrti města Peabody ve státě Massachusetts hned po Saffronině narození. Její rodiče žili v té době v New Yorku a Sarah na manžela naléhala, aby se usadili v místě, kde by byl větší klid a bezpečněji. Na inzerci domu v Peabody narazila náhodou v jednom časopise a velice se jí zalíbil. A protože byl Saffronin otec docela úspěšný obchodník s počítačovými komponenty, poskytla mu banka při sjednávání hypotéky na manželčin vysněný dům velmi výhodné podmínky.

Sice jen velmi nerad opouštěl New York, město plné příležitostí, ale co by pro svou milovanou ženu a dítě, které bylo na cestě, neudělal? Stanovil si jedinou podmínku: že s nimi bude žít i jeho matka Abigail. Sarah proti tomu nic nenamítala, jelikož spolu vždy vycházely dobře a v případě, že by potřebovala pomoct s miminkem, se na ni mohla spolehnout.

Byly to už tři roky, co Saffronin otec zemřel na srdeční selhání poté, co se z něj po bankrotu jeho malé firmy stal těžký alkoholik. Zůstaly po něm dluhy a hypotéka na dům, jejíž podmínky se nyní už nezdály tak výhodné jako v době, kdy se jim ještě vedlo dobře. Sarah nikdy nemusela pracovat, takže taky ani nic neuměla. Po splacení otcových dluhů jim z úspor nezůstalo téměř nic, žily teď pouze z Abigailiny penze a z toho, co si vydělala Saffron. Měly tak dostatek peněz na to, aby dokázaly splácet hypotéku a neumřely hlady. Úroveň jejich společenského života však šla rapidně dolů, což nesla těžce hlavně Sarah, zvyklá na pořádání honosných večírků a odpoledních „čajů“ pro nejbližší sousedky. Saffron ji několikrát přesvědčovala, aby dům prodaly a přestěhovaly se do něčeho levnějšího, jenže matka o tom nechtěla slyšet. Nemínila se vzdát svého snu o životě v krásném domě a téhle snobské čtvrti za žádnou cenu.

Saffron tedy rezignovala na svůj tajný sen studovat umění na univerzitě a přijala první lépe placené místo, které se jí naskytlo, jakmile vyšla ze střední školy. Živila se jako barmanka v jednom nočním podniku v centru. Jelikož se rychle učila, byla milá a taky dost hezká, měli ji rádi zákazníci i šéf. Také díky tomu si dokázala vydělat slušné peníze a nemusela hledat nic jiného.

Vyžadovalo to od ní ale den co den obrovské sebezapření. Nikdo z nich totiž nikdy nesměl poznat její neutuchající hrůzu z blízkosti tolika lidí.

II.

Nakir seděl v koutě místnosti, pohodlně zabořený do židle tak, že mu stín halil větší část obličeje. Na stolku před ním stála sklenice piva, kterého se ještě nedotkl a zřejmě ani nedotkne. Bytostně tenhle bar nesnášel. To, jak byl věčně přeplněný všemi těmi pitoreskními lidmi, pachtícími se neustále za stejně nízkými cíli, ho přivádělo téměř k šílenství.

Nemusel jim nahlížet do duše ani nijak zvlášť pozorně vnímat jejich auru. Všichni chtěli totéž. Bavit se, zapomenout na běžné starosti, opít se, najít si někoho, s kým by si užili víceméně nezávazný sex, nebo koho by okradli, zneužili, komu by ublížili. Bylo to pořád dokola, stále stejná špína a nicotnost.

Ačkoli tenhle podnik neměl rád a nedokázal vystát jeho osazenstvo, už třetí noc za sebou vysedával v tomhle temném koutě a sledoval ji. Ona byla totiž jedinou bytostí v téhle díře (a tím nemyslel jen bar, nýbrž celé město, a možná i celý svět), která byla skutečně hodna jeho zájmu.

Zdejší usměvavá barmanka.

Celou noc míchala drinky, rozlévala pití, dosypávala oříšky do misek na baru, inkasovala peníze a neustále se na své zákazníky i kolegyně servírky mile usmívala. Nakir však za tím úsměvem vytušil pocity naprosto jiného rázu. V různě silných vlnách k němu doléhal její pocit strachu a nervozity, zabarvoval její auru do fialovošedé barvy a její životní energie kolísala společně s její snahou ty obavy zvládnout.

Tři noci strávil u tohoto stolu a pozoroval ji, a když skončila v práci, cestou domů ji sledoval. Pokaždé vypadala velice nešťastně. Vzpomínal na to, jak za ní poprvé šel přímo do domu, do její ložnice.

Být neviditelný se jednomu někdy může dost hodit. Pohledem zkontroloval její dlaně. Opět je kryly krajkové rukavičky tělové barvy s odstřiženými kousky pro konečky prstů. Když si jich všiml poprvé, považoval je pouze za něco jako osobitý módní styl. Nakir zpozoroval, že si je barmanka průběžně pečlivě upravuje, ale vždy nenápadně, takže to nikdo kromě něj nezaznamenal.

Znovu si vybavil tu pozdní noční hodinu, kdy ji poprvé následoval do jejího pokoje. Pozoroval ji, jak se svléká a jednotlivé kusy oděvů odhazuje do různých koutů místnosti, jako by chtěla záměrně nadělat co největší nepořádek. Když před ním stanula ve spodním prádle, odvrátil se. Těchto zhýralostí si za dobu své existence užil už na tisíce, takže neměl žádnou potřebu špehovat ji v jejích intimních chvílích. Znovu na ni pohlédl, teprve když se vrátila z koupelny. Docela ho překvapilo, že pod sprchou strávila skoro hodinu. Měla na sobě jednoduchý modrý župan a na rukou čisté rukavičky.

Ona v těch zatracených rukavicích dělá snad úplně všechno, blesklo mu hlavou. V té chvíli nemohl tušit, jak blízko je pravdě.

Saffron usedla před zrcadlo a rozepnula sponu, která jí držela vlasy v drdolu. Závoj sytě mahagonových pramenů se jí v tlumeném světle lampy rozlil po zádech jako tekutý oheň, a když je pomalu pročesávala kartáčem, vypadalo to, jako by se na nich světlo odráželo v malých zlatavých jiskrách. V životě takové vlasy neviděl, přistoupil tedy blíž, aby si je mohl lépe prohlédnout. Zblízka byly ještě krásnější. A byla to jistojistě její přirozená barva. Vzpomněl si, jak neodolal a lehce se té záplavy dotkl prsty, jak ucítil jejich sametovou hebkost.

A taky nikdy nezapomene na moment, který následoval. Jako by jeho dotek vycítila, otočila se a upřela na něj znepokojený pohled. Zírala mu přímo do tváře, ale Nakir věděl, že ho nemůže vidět. Její pomněnkové oči se ještě chvíli vyplašeně dívaly jeho směrem, než s povzdechem odložila kartáč na stolek a vklouzla do postele.

Vydechl si teprve, když usnula. Váhal, jestli odejít nebo zůstat. Už dlouho, velmi dlouho ho nikdo a nic nezaujalo tolik jako ona, a tak se rozhodl setrvat. Usedl do křesla, které stálo u okna, a pohodlně natáhl nohy. Založil si ruce na hrudi a po celou dobu z ní nespustil oči.

Spala velice neklidně, převalovala se a mluvila ze sna. Nebyla to však konkrétní slova, pouze nesrozumitelné mumlání. Rozhodně se jí ale nezdálo nic hezkého.

Zaujala ho natolik, že od té noci už ji neopustil, a sledoval ji na každém kroku. Zrovna si opět přehrával tu divnou scénu z rána a přemýšlel o tom, koho jí míní její matka večer přivést, když zpoza baru pohlédla jeho směrem. Dnes, stejně jako předchozí dvě noci, zůstal viditelný. Jak tak seděl s tváří ve stínu, vypadal jako každý druhý muž v baru, v džínách a tmavé kožené bundě. Jediné, co mohlo prozrazovat, že není úplně obyčejný člověk, byly jeho oči, jejichž barva přesně kopírovala všechny známé odstíny smaragdu, a velice světlá pleť. V přítmí baru a v noční tmě venku byla ale pramalá pravděpodobnost, že si toho někdo všimne.

Dívka na něm chvíli spočinula zrakem, byl to však pouhý pohled profesionální barmanky, sledující zda jsou sklenice jejích hostů plné. Když pak sklouzla očima zase jinam, uvědomil si, že celou dobu, co se na něj dívala, zadržoval dech.

Na téhle barmance bylo skutečně něco zvláštního a pro Nakira velice přitažlivého.

Saffron, připomněl si, jak ji lidé oslovují, jmenuje se Saffron.

*

Saffron měla pocit, že tenhle večer nikdy neskončí. Všechno bylo jako obvykle. Práce, servírky, zákazníci, nic se nevymykalo každovečernímu stereotypu, ale ona se cítila otřesně. Úsměv na tváři jí připadal křečovitý, ruce se jí nepatrně chvěly a žaludek měla sevřený nervozitou. A to všechno kvůli tomu, co mě dnes večer čeká.

Zpočátku, když jí matka začala vodit klienty – samozřejmě v naprosté tajnosti – ji za to v hloubi duše nesnášela. Když nakonec pochopila, že to považuje za své poslání, za svou povinnost, změnila se tato nesnášenlivost ve skrytý odpor. Několikrát se pokoušela z těchto schůzek vyvléknout, vymluvit se na nemoc, na to, že musí zůstat déle v práci. Všechno marně. Matka na ni tlačila tak dlouho, až to Saffron pokaždé vzdala. Nadávky a sprosté urážky, kterými je obě poté častovala babička, už jen rozrývaly rány na její duši. Mateřskou lásku si vždy představovala jako laskavou a něžnou ochraňující péči, jak jí tedy může matka opakovaně působit takové utrpení?

Trvalo dlouho, než si dokázala přiznat, že ji její vlastní matka nemiluje. Ne tak jako každá jiná, normální matka miluje svoje dítě. Saffron se otřásla a rychle černé myšlenky potlačila.

*

Nakir seděl na střeše domu sousedícího s barem, kde Saffron pracovala. Noc byla vlahá, a přestože bylo trochu chladněji, nebylo to nepříjemné. Oproti horku dnešního dne to bylo naopak osvěžující. Bloumal pohledem po okolních střechách a pozoroval temné ulice, zející prázdnotou. Bylo tak pozdě, že už nebylo vidět ani ty největší opilce a opozdilce. Nebo tak časně? Čas pro něj nikdy nic neznamenal. Kdysi ho to těšilo.

Čekal na ni. Věděl, že bar je už zavřený, že Saffron právě dopočítala tržbu a uzamkla ji v sejfu v kanceláři, že se rychle převlékla z trička s firemním nápisem, nacpala ho do kabelky, do skříňky uklidila boty na podpatku, obula si tenisky, zkontrolovala rukavičky...

Ty zpropadené rukavice neustále zaměstnávaly jeho mozek. Proč je vlastně nosí? A proč si je bere i do sprchy?

Když Saffron vyšla z baru a zamkla za sebou dveře, snesl se plavným pohybem podobným letu ptáka na chodník kousek od ní. Už se opět skrýval pod maskou neviditelnosti, takže o něm nemohla vědět. Přesto se zarazila a krátce se ohlédla přes rameno. Když za sebou nic neobjevila, vykročila pomalu kupředu.

Nakir zamyšleně nakrčil čelo, tohle už nebyla jenom náhoda. Nikdo ho nikdy nevycítil, když se takto nespatřen pohyboval světem.

Se Saffron rozhodně není vše, jak má být, napadlo ho a pomalu kráčel za ní.

Dívka strčila ruce do kapes, zvedla si límec saka, aby se lépe chránila před nočním chladem, a se skloněnou hlavou zadumaně směřovala k nedalekému parkovišti. Vždy, když se vracela z práce, odrážela se jí ve tváři únava, tentokrát se k ní ale přidalo i zvláštní napětí. Když se po něm před chvílí ohlédla, spatřil Nakir v jejím pohledu podivnou směs očekávání a zároveň zklamání.

Všechno to pro něj bylo hrozně matoucí. Zažil a viděl toho už tolik, obrovskou radost i nesmírnou hrůzu; znal všechny lidské emoce a pohnutky. Saffron však pro něj byla naprosto nečitelná. Nakir byl natolik zamyšlený, že když se dívka prudce zarazila, málem do ní vrazil. Zastavil se jen pár centimetrů od ní a jejich těla se téměř dotkla. Prudce se nadechl a ve stejném okamžiku ucítil, jak se zachvěla.

To není možné, nemůže o mně vědět, zaváhal. Pak ale zjistil, proč Saffron zůstala stát. Naproti přes cestu ústila jiná ulice, osvětlená pouze odrazem světla z lampy u hlavního chodníku. Ke zdi se tam tiskla nějaká dívka, bylo slyšet, jak vzlyká. Naproti ní se tyčil muž, v ruce namířené k jejímu hrdlu svíral nůž. Ostří se blýskavě zalesklo.

„Dej sem prachy, honem. A mobil a šperky!“ zavrčel lupič.

Dívka začala rychle vytahovat věci z kabelky, přitom se snažila sundat si hodinky a řetízek. Celou dobu ho prosila, aby ji nezabíjel.

„Drž hubu a dělej,“ zasyčel ten chlap. Nakir však věděl, že to ještě není konec. Poznal, že muži vládne temnota.

Když mu dívka dala všechno, co po ní žádal, nastrkal si věci do kapes.

„A teď se hezky otoč ksichtem ke zdi, panenko, a vyhrň si sukni,“ nakázal chtivě.

Nakir uslyšel, jak se Saffron hlasitě nadechla.

„Ne, to ne, prosím, už jsem vám přece dala, co jste chtěl, tak mi prosím neubližujte,“ plakalo děvče, když pochopilo útočníkův záměr.

„Buď to pude po dobrým, nebo po zlým, holka, ale tak či tak v tobě svýho klučíka smočím,“ oznámil jí chlápek hrubě.

Dívka divoce zavrtěla hlavou a začala ječet. Lupič zpanikařil, a aby ji umlčel, bodl ji nožem do břicha. Děvče se zajíklo, zakuckalo a svezlo se k zemi. Útočník na nic nečekal a dal se na úprk.

Ve stejné chvíli se pohnula i Saffron. Nakir ji znepokojeně sledoval, jak se ostražitě rozhlíží kolem, přebíhá silnici a kleká si k dívce, která slabě sténala. Rychle ji následoval.

„Lež klidně,“ řekla jí Saffron pevným tónem. Nechápal, jak to dokázala, jelikož z ní cítil silnou obavu o dívčin život.

Hlas se jí přesto nezachvěl, ani když znovu promluvila: „Pomůžu ti, ale musíš mi slíbit, že o tom nikdy nikomu nepovíš, ano?“

Dívka zašeptala na souhlas. Velice tiše.

Saffron už na nic nečekala, vyhrnula jí halenku i s bundou, aby odhalila ránu. Rychle si stáhla krajkové rukavičky a pak přiložila dlaně těsně nad dívčino zranění. Zavřela oči a začala se tiše modlit. Netrvalo dlouho a z jejích dlaní začala vycházet jemná záře, která vnikala do rány. Ta okamžitě přestala krvácet a začala se zacelovat.

Nakir na to zíral s pusou otevřenou údivem. Nic podobného ještě nezažil. Výsada hojit zraněné a uzdravovat nemocné přece patří jen Nejvyššímu.

Saffron začala zrychleně dýchat a na tváři se jí objevil bolestný výraz. Nakir cítil, jak její životní energie slábne, zatímco dívčina sílí.

Když se zranění úplně zahojilo, posadila se Saffron na studený chodník a unaveně svěsila hlavu mezi kolena. Dívka si také sedla a vyděšeně na ni pohlédla.

„Co... cos to se mnou udělala?“

„Uzdravila jsem tě. Ale nezapomeň, co jsi mi slíbila. Nikdy to nesmíš nikomu prozradit! Pokud by ses třeba jen prořekla, zranění se ti obnoví a ty zemřeš,“ prohlásila Saffron tvrdě a upřela na ni odměřený pohled. Trochu pohrozit není nikdy na škodu.

Dívka se vyděsila ještě víc. Vstala ze země a váhavě začala couvat pryč.

„Nevím, co jsi zač. Ale děkuju ti,“ zašeptala zmateně. Pak se obrátila a dala se do běhu. Utíkala, jak nejrychleji dokázala.

Saffron zaklonila hlavu a po tvářích se jí začaly koulet slzy.

Nakira udeřila vlna jejího žalu. Byl tak hrozný, že se mu z toho sevřelo hrdlo. Ale nebylo to jen kvůli Saffron. Když uzdravovala tu dívku, spatřil totiž ještě něco jiného.

Něco velice zvláštního.

*

Saffron si opatrně natáhla rukavice, pak se opřela rukou o chodník a s bolestným zasténáním se zvedla na nohy. Zapotácela se a musela se přidržet zdi, aby neupadla.

Takhle to bylo pokaždé, když někoho uchránila před jistou smrtí. Všechna ta bolest, zas a znovu.

Nohy měla jako z tvarohu, přesto se pomalu vydala k autu. Rozhodně nestála o to, aby ji takto někdo zahlédl. Když dosedla za volant, chvěla se vyčerpáním. Zatímco lovila v kabelce mobil, aby zavolala matce, udělalo se jí špatně od žaludku. Poslední, na co teď měla chuť, byla hádka. Vyťukala matčino číslo a čekala.

Nakir stál hned vedle auta, předkloněný a opřený o kapotu, a starostlivě ji sledoval. Únava z ní čišela na míle.

V tomhle stavu by neměla řídit, napadlo ho.

Vtom Saffron promluvila.

„Ahoj mami, prosím tě, tu dnešní schůzku –“ začala, ale okamžitě zase zmlkla. Nakir slyšel příval slov, vycházejících z telefonu, ale nerozuměl jim.

„Nech mě, prosím tě, domluvit, mami,“ ujala se Saffron zase slova a její tón rozhodně nebyl milý. Rychle pokračovala: „Před chvílí jsem pomohla jedné pobodané dívce, jinak by zemřela. Na nic dalšího už nemám sílu. Mami, ne. Ano, já vím, že už jsi to dohodla,“ Saffron s povzdychnutím umlkla a oddálila si mobil od ucha, Sarah zřejmě začala se svou obvyklou přesvědčovací tirádou.

„Jeden den navíc... Mami, pochop, že –“ pokusila se dívka oponovat. Ještě chvíli poslouchala, co jí žena na druhé straně povídá. Pak se jí na tváři objevil výraz rezignace.

„Dobře, už jedu. Jsem tam tak za půl hodiny.“

*

„Tak dcera dorazí za chvilku,“ usmála se Sarah na ženu, nervózně poposedající po luxusní kožené sedačce v jejich obývacím pokoji.

„Vidíš, Jill,“ poplácal ji po koleni muž usazený vedle ní, než obrátil pozornost k Sarah: „Jste si jistá, že vaše dcera mojí ženě pomůže?“

„Naprosto,“ přikývla Sarah přesvědčeně a sedla si naproti nim do křesla. „Mohu vám nabídnout čaj?“

Když souhlasili, nalila jim nápoj do porcelánových šálků, zdobených velmi luxusním zlacením, a přisunula k nim blíž cukřenku a nádobku s mlékem. Pak pyšně spustila: „Moje dcera byla obdařena Pánem a to velice zvláštním darem. Dokáže svým dotykem uzdravit jakoukoli nemoc či zranění. Nevím, čím jsme si to zasloužili, ale každý den se k němu za to vděčně modlím.“

„Je to opravdu... Chtěl jsem říct, že chápu váš vděk i vaši hrdost,“ opravil se muž a stiskl své ženě povzbudivě dlaň.

„Jistě také chápete, proč si má dcera přeje, abyste to udrželi v naprosté tajnosti. Obává se zástupu nemocných, kteří by chtěli jejího daru využít. Já s ní v tomto úplně nesouhlasím, myslím si, že když byla takto obdarována, měla by svou schopnost využívat co nejčastěji, aby jako dobrá křesťanka pomohla co největšímu počtu nemocných. Saffron si však chce zachovat, jak ona říká, normální život,“ Sarah se zatvářila pohrdavě, rychle však opět nasadila přátelský výraz.

„Mohu vám nabídnout i nějaké občerstvení?“ usmála se na dvojici. Když zdvořile odmítli, věnovala se popíjení čaje a občas pohledem zalétla k oknu, kterým bylo vidět na příjezdovou cestu.

Po chvíli spatřila dceřino auto, ovšem neobtěžovala se jít ji přivítat ke dveřím. Jakmile Saffron vstoupila do pokoje, manželé se vymrštili z pohovky a upřeli k ní pohledy plné naděje.

„Tohle jsou manželé Rowlinsovi. Moje dcera Saffron,“ představila je Sarah, ale sama přitom zůstala sedět. Jasně viditelné stopy vyčerpání v dceřině tváři naprosto ignorovala.

„Dobrý večer,“ pozdravila je Saffron unaveně. Když spatřila vystrašenou ženu, povzbudivě se na ni usmála.

„Moje žena má rakovinu. Běžná léčba selhala,“ spustil muž okamžitě hlasem plným nervozity.

„Vidím. Nádor je už hodně velký,“ kývla Saffron směrem k vyboulenině na ženině hrdle. Přistoupila blíž a pozorně si ji prohlížela.

„Mám na vás jen jednu otázku, paní Rowlinsová. Ale musíte mi na ni odpovědět naprosto pravdivě. Je to velmi důležité,“ pronesla pak vážně, a když žena přikývla, zeptala se: „Existuje nějaká možnost, že byste mohla být těhotná?“

„Jak to souvisí s...?“ vložil se do toho manžel nechápavě a Sarah jen sevřela rty, aby zadržela slova podráždění, která se jí hrnula na jazyk.

„Pokud by vaše paní byla těhotná, mohla bych vyléčením její nemoci zároveň zabít plod,“ vysvětlila mu Saffron klidně a obrátila pozornost zpět k jeho ženě: „Čekáte dítě, paní Rowlinsová?“

„Ne, slečno. Pokud vím, tak ne,“ odpověděla žena roztřeseným hlasem.

„Dobře,“ usmála se na ni Saffron, aby ji uklidnila. „Odhrňte si prosím vlasy, ať se k té bulce mohu lépe dostat,“ požádala ji, zatímco si sundávala rukavičky.

Ruce se jí chvěly a únavou téměř nedokázala jasně myslet, přesto se přinutila k soustředění. Ta žena za to přece nemůže, pomyslela na paní Rowlinsovou, stojící bezradně proti ní.

„Ucítíte jen teplo, možná horko, ale bolet to nebude, nebojte se.“ Přiblížila dlaně k ženinu hrdlu.

„A vás?“ otázala se paní Rowlinsová tiše. Na tohle se jí ještě nikdy nikdo nezeptal, takže ji to zaskočilo.

„Na tom... na tom nezáleží,“ vykoktala Saffron v rozpacích a zavřela oči. Nikdo v místnosti už nepromluvil. Všichni zadrželi dech, když se v dívčiných dlaních objevilo hojivé světlo. Pan Rowlins to sledoval s pusou otevřenou údivem, zatímco Sarah, když zaznamenala, že na ni se nikdo nedívá, si měřila dceru rozzlobeným pohledem.

Bylo jí jasné, že je Saffron na pokraji sil, už svou dceru viděla léčit lidi, takže to dokázala přesně poznat, a zlobilo ji, že svým darem plýtvala na nějakou hloupou husu, když ona jí shání samé slušné klienty. To ale milé zlaté Saffron nejde pod nos, tohle shánění klientů! Zato nějakou ubohou hlupačku vyléčí na ulici raz dva!

Nakir v ní četl jako v otevřené knize, její domýšlivá pýcha a hloupá zlost ho nepřekvapovaly. Věděl totiž, jak dokážou být lidé hnusní a nízcí. Když ale sledoval slábnoucí Saffron, nejraději by Sarah uškrtil.

Jakmile se začal nádor zmenšovat, pan Rowlins si přitiskl ruku na ústa, aby potlačil překvapený výkřik. Trvalo to ještě chvíli, než Saffron odtáhla dlaně od jeho ženy. Zavrávorala, a jen díky jeho pozornosti neupadla na zem. Když ji podepřel, vděčně se na něj usmála a těžce dosedla do křesla. Roztřesenými prsty si chvatně navlékala rukavice.

„Jak se cítíš, miláčku?“ zeptal se pak pan Rowlins manželky, která si nevěřícně přejížděla prsty po hrdle.

„Je mi dobře, Time. A ta bulka je pryč,“ vydechla rozechvěle.

„Vy jste mě vážně uzdravila,“ obrátila se k Saffron a v očích se jí třpytily slzy.

Dívka přikývla, ale už nenašla žádnou sílu ani k tomu, aby se na ni usmála. „Už se to nikdy nevrátí, paní Rowlinsová. Budete žít.“

„Jak vám mohu jenom poděkovat,“ vzlykla paní Rowlinsová dojatě.

„To Pánu musíme děkovat, byla to jeho vůle,“ vložila se do toho Sarah mírným hlasem a konečně vstala. „Vyprovodím vás.“

Pan Rowlins napřáhl k Saffron ruku, aby se s ní rozloučil, ale když dívka zamítavě zavrtěla hlavou, váhavě ji zase stáhl. Sarah je odvedla ke dveřím.

Saffron slyšela, jak si s nimi ještě povídá, netoužila už ale po ničem jiném než se svalit do postele. Těžce se postavila a opírajíc se při chůzi o zeď klopýtala ke schodišti, po němž se téměř vyplazila do své ložnice. Tam padla na lůžko tak, jak byla, a okamžitě usnula.

*

„Běž si už sednout do auta, Jill,“ popostrčil pan Rowlins u dveří svou ženu. Nechápavě se na něj podívala, ale poslechla. Ještě jednou poděkovala, rozloučila se a odešla.

„Teď k té platbě, paní Lawsonová,“ promluvil pak věcným tónem k Sarah.

„Dobře že jste o tom začal,“ usmála se Sarah a nervózně se ohlédla přes rameno. Nechtěla, aby je Saffron slyšela, a tak ztišila hlas: „Budete platit hotově, nebo mi dohodnutou částku pošlete na účet?“

„Peníze vám odešlu na účet,“ ztišil pan Rowlins také hlas, přestože trochu neochotně. „Jakmile lékařské vyšetření prokáže, že rakovina je pryč. To jistě chápete...“

„Samozřejmě, to je naprosto v pořádku,“ souhlasila Sarah klidně. Neměla žádný důvod dělat si starosti. Pan Rowlins jen pokýval hlavou, otočil se a odešel.

Sarah za ním zavřela domovní dveře a se spokojeným úsměvem si šla připravit koupel. Ještě tak dva nebo tři roky, a budu zase bohatá.

*

Nakir seděl na podlaze vedle Saffronina lůžka a plný úzkosti ji pozoroval. Cítil, jak je slabá, bolavá a i ve spánku k němu doléhala její beznaděj. Věděl, že nyní spí tak hluboce, že ji nic neprobudí, a tak se odvážil vztáhnout ruku a odhrnout jí vlasy z obličeje. Rysy měla ztrhané a na tvářích zaschlé slzy.

Je na to všechno tak sama, chudinka, prolétlo mu hlavou posmutněle.

Něžně ji pohladil po tváři a šeptal jí slova útěchy, dokud se její výraz neuvolnil. Pak se usadil do křesla a začal uvažovat o tom, co zahlédl, když Saffron zachraňovala tu přepadenou dívku. Objevilo se to totiž i teď, když uzdravovala paní Rowlinsovou. Bylo zřejmé, že ostatní nic nezpozorovali.

Viděl jsem toho už tolik, ale tohle? Ještě nikdy.

III.

Saffron se probudila celá zpocená. Mysl měla ještě zamlženou, když se pomalu posadila a nechápavě zírala na své oblečení. Proč mám na nohou boty? V posteli?

Pak si vzpomněla na události minulé noci. Prohrábla si zcuchané vlasy. Celé tělo ji bolelo jako při horečce, v hlavě jí hučelo a bylo jí špatně od žaludku. Opatrně se postavila, a když si ověřila, že ji nohy s jistou dávkou sebezapření dokážou unést, začala se rozhlížet po pokoji.

Bylo jí jasné, že to tentokrát bude trvat trochu déle, než se zotaví, a že rozhodně nemůže jít dnes večer do práce. Hledala mobil, aby si mohla domluvit volno.

Když si vzpomněla, že ho má v kabelce, kterou včera odložila na pohovku dole v obývacím pokoji, udělalo se jí mdlo z představy, že bude muset sejít všechny ty schody. Neměla ale jinou možnost.

Jakmile doklopýtala do obýváku, vytáhla z kabelky mobil, a zatímco hledala v seznamu číslo na šéfa, došla pomalu do kuchyně. Telefon zvonil, ale nikdo to nebral. Odložila ho tedy na kuchyňskou linku a otevřela lednici, aby si z ní vyndala džus. Měla příšernou žízeň, jako po kocovině. Když dvířka lednice zavřela, polekaně vyjekla. Stála za nimi Sarah. Saffron ji vůbec neslyšela přicházet.

Matka na sobě měla dlouhou zástěru a gumové rukavice. Určitě pracovala na zahradě. Nesouhlasně si Saffron prohlížela.

„Chceš mi říct, že jsi spala takhle oblečená? To ses nemohla převléknout?“ zeptala se pohoršeně.

„Nemohla, matko,“ odsekla Saffron vzpurně, „měla jsem akorát dost síly na to, abych se doplazila do postele, doslova. Bylo to pro mě včera hodně vysilující, víš? Asi jsi trochu pozapomněla na to, jak mě to uzdravování unavuje.“

Saffron se zhluboka napila a sáhla po mobilu. Pokusila se znovu dovolat do baru.

„Kam telefonuješ?“ zajímala se Sarah a sundala si zašpiněné rukavice. Na dceru se nedívala, kontrolovala si manikúru, jestli zůstala nepoškozená, a je tudíž dostatečně reprezentativní.

„Do práce. Dneska tam nemůžu jít. Potřebuju si odpočinout, pořádně se vyspat,“ vysvětlila Saffron, a když se konečně na druhé straně ozval její šéf, požádala ho o den volna. Nedělal jí žádné potíže, jen jí popřál, ať je brzy fit, a zavěsil.

„Ještě nikdy ses nemusela v práci omlouvat, Saffron,“ zamračila se Sarah znepokojeně.

„Taky jsem se ještě nikdy necítila tak mizerně, matko,“ odvětila Saffron hořce a chystala se z kuchyně odejít.

„Chceš, abych ti připravila něco dobrého na oběd? Něco vydatného? Aby se ti rychleji vrátily síly?“ nabídla jí Sarah překotně.

Jasně, abys mi mohla co nejdříve zase přivést nějakého nemocného ubožáka, pomyslela si Saffron trpce.

„Ne, nic nepotřebuju. Půjdu zase zpátky do postele,“ odmítla zdvořile a vydala se ke schodišti.

Zrovna z něj vratkým krokem scházela Abigail. Jednou rukou se křečovitě držela zábradlí a druhou se opírala o hůl. Když spatřila Saffron a uviděla, jak vypadá, pochopila, co včera v noci zaspala.

„Ach, Ježíši! Vy už jste tu zase dělaly ty svoje pikle?! Boží hněv na tebe, zplozenče pekla!!!“ zahartusila směrem k pobledlé dívce a máchla jejím směrem holí s úmyslem ji udeřit.

„Abigail, nech toho. Copak nevidíš, že si to děvče potřebuje odpočinout? A to, co činí, děje se z vůle Páně,“ ohradila se proti jejím nadávkám Sarah povýšeným tónem.

Saffron se přitiskla ke zdi a čekala, jak se situace vyvine. Rozhodně neměla sílu ani chuť se do téhle konfrontace plést.

„Pche, prý z vůle našeho Pána!! Nevidíš si do pusy, Sarah! Kdybych jen tušila, že jsi taková proradná mrcha, nikdy bych Jamesovi nedovolila, aby si tě vzal! Satanovu konkubínu!!!“ křičela Abigail tak divoce, až jí od úst odlétávaly sliny.

„Babičko, víš, že se nesmíš rozčilovat. Už tak máš slabé srdce,“ vložila se do toho Saffron unaveným hlasem.

Abigail na ni zhnuseně pohlédla. „Nemůžu se dočkat chvíle, kdy mě Pán k sobě povolá a já už nebudu muset žít pod jednou střechou s takovou zrůdou!“

Tohle už bylo na Saffron moc. Pevně sevřela čelisti, aby nezačala v její přítomnosti nahlas vzlykat, a vyběhla po schodech do své ložnice. Potřebovala se dostat co nejdál od obou žen. Nedokázala už snést ani falešný zájem své matky, ani nenávist vlastní babičky.

Zatímco plakala, aby tak ulevila své utrápené duši, napustila si vanu. Když byla plná, postavila se před zrcadlo. Prohlížela si bez zájmu svou tvář, tmavé kruhy pod očima, zarudlé oči a zplihlé vlasy. Dívala se na sebe s odporem a uvažovala nad tím, čím si tohle všechno zasloužila.

Nakir ji sledoval. Už od chvíle, kdy se probudila. Stal se svědkem té ohavné scény na schodišti. Zlé a hloupé emoce těch dvou žen ho rozzlobily, zvlášť když viděl, jakou bolest působí Saffron.

Když k zrcadlu pozvedla dlaň, přistoupil blíž. Neměla na ní rukavičku a to se mu vůbec nelíbilo. Stejně tak se mu nezamlouval její prázdný pohled.

Přiblížila odhalenou dlaň ke své tváři. Bylo by to tak jednoduché, pomyslela si zničeně. Jeden dotek a pak věčný klid.

Nakirovi došlo, co chce udělat. Pochopil, že si chce ublížit. „Ne,“ zašeptal a naklonil se blíž k jejímu uchu, než ji začal přesvědčovat: „Tvůj život má příliš velkou cenu na to, abys ho takto zmařila.“ Už dlouho nikomu nenašeptával, ale ze cviku rozhodně nevyšel. Poznal to podle toho, jak se uvolnila; jeho slova padala přímo do její mysli.

„To, co umíš, je velká vzácnost, Saffron,“ oslovil ji měkce. Když se prudce otočila tváří k němu, polekaně uskočil.

Určitě ho neviděla, jelikož její oči těkaly vyděšeně po místnosti.

„Nevím, kdo nebo co jsi,“ zašeptala sevřeným hrdlem a dodala: „Jestli mi chceš ublížit, tak už to prostě udělej. Ale netýrej mě, další mučení už nevydržím.“

Nakir zalapal po dechu. Ona ho vážně cítí, ví o jeho přítomnosti, nebo ji aspoň tuší. Jak je to možné?!

Když neobjevila žádnou známku toho, že by s ní v koupelně opravdu někdo byl, obrátila se zpět k zrcadlu, kde se na sebe pohrdavě ušklíbla.

„Už jsem se asi úplně pomátla,“ potřásla hlavou a ponořila se do vany.

Nakir ještě chvíli nevěřícně zíral do zrcadla, než se sebral a zmizel z domu.

*

Sarah se nervózně šťourala v zeleninovém salátu, který si připravila na večeři. Před chvílí odnesla Abigail do jejího pokoje krůtí sendviče a čaj. Tchyně sice jídlo odmítla s tím, že od takové hříšnice si nic nevezme, Sarah ale moc dobře věděla, že ráno bude talíř prázdný. Hlad je hlad.

Zamyšleným pohledem zalétla ke schodišti. Saffron strávila celý den ve svém pokoji, nepřišla se ani najíst. Ačkoli to normálně nedělala, šla ji Sarah odpoledne zkontrolovat. Dívka tvrdě spala, po pokoji se válely její svršky.

Sarah byla velice znepokojená tím, jak tentokrát dvojí uzdravování Saffron vyčerpalo. Vždycky bývala unavená, ale už několikrát pomohla několika těžce nemocným lidem najednou, nebo aspoň krátce po sobě, a nikdy jí tak rapidně neubývaly síly. V poslední době jako by o ně přicházela rychleji a obnovovaly se pomaleji. A co na tom bylo nejhorší, s její rostoucí únavou slábla i její hojivá moc. Když byla hodně slabá, trval uzdravovací proces u dalšího pacienta mnohem déle, což ji samozřejmě připravovalo o větší množství sil, než kdyby ho uzdravila rychle.

Byl to začarovaný kruh a Sarah se zoufale snažila najít z něj cestu ven. Samozřejmě tak, aby nepřišla o zdroj svých zisků. Nemohla dopustit, aby něco zmařilo její plány na nový život v bohatství a přepychu.

Seděla v jídelně dlouho do noci. Z hlavy se jí téměř kouřilo, když přemýšlela, jak zachránit svůj sen. A pak konečně dostala nápad.

Jestli Pán požehnal Saffron, třeba by stejně obdařil i její dítě.

A pokud by se u děcka prokázala stejná schopnost, už by tolik nezáleželo na tom, zda by Saffron o tu svou přišla. Měla by za ni náhradu. Sice by asi musela chvilku počkat, než by dítě povyrostlo, ale co na tom. Pár let navíc už by vydržela.

Jenže jak přesvědčit Saffron, aby si dítě pořídila?

*

Nakir stál na střeše nejvyšší budovy ve městě, tvář zdviženou k temnému nebi, ruce rozpažené a otočené dlaněmi vzhůru. Vítr si pohrával s jeho černými vlasy. Měl zavřené oči a pevně semknuté rty.

Chodím po světě už tak dlouho, a nikdo mě nikdy nepoznal, pokud jsem to sám nedovolil. Jak je možné, že mě tahle žena cítí? Proč zrovna ona? Proč jsem ji potkal? Je to snad znamení?

Když nedostal žádnou odpověď, padl na kolena a s hlasitým vzlykem zabořil tvář do dlaní.

Proč jsi mě opustil, Otče, pomyslel si zlomeně a sevřel ruce v pěst, až mu zbělely klouby. Když se snesl zpět na chodník, v jeho smaragdových očích se odrážel hněv.

IV.

Sarah pomalu upíjela víno ze sklenice a nenápadně si prohlížela osazenstvo restaurace. Měla na sobě elegantní tmavošedý kalhotový kostýmek, jako obvykle byla dokonale upravená. Ačkoli se tvářila nezaujatě, uvnitř byla napjatá a nervózní.

Když ho spatřila vcházet, nasadila svůj nejvstřícnější úsměv.

„Kevine, starý příteli,“ uvítala příchozího mile.

„Omlouvám se, Sarah, že jsem se opozdil, ale měl jsem poruchu na voze.“ Uchopil podávanou ruku a galantně ji políbil, než usedl. Na sobě měl oblek od Armaniho a perfektně mu padl. Ve vlasech mu přibylo pár šedin, přesto ve svých dvaapadesáti letech vypadal stále přitažlivě.

„Prozradíš mi důvod naší schůzky hned, nebo až po večeři?“ mrkl na ni spiklenecky.

„Nechám si to jako dezert. Věřím, že tě to potěší. Tedy pokud se ti nezměnily chutě,“ odvětila se záhadným úsměvem.

Objednali si jídlo a pak při večeři nezávazně konverzovali. Kevinovi vrtala v hlavě její narážka, a také to, že se s ním po tak dlouhé době chtěla setkat, nedal však nic najevo. Měl překvapení rád.

Když pomalu dojídali čokoládové suflé, nedokázal svou zvědavost už udržet na uzdě a zeptal se: „Smím vědět, čím jsem si zasloužil tvé milé pozvání? Uběhlo už hodně let od té doby, co jsme se viděli naposledy. A naše poslední setkání rozhodně nepatřilo k těm příjemným.“

„Myslíš to, jak jsem tě načapala při laškování s mou vlastní matkou na naší kuchyňské lince, zatímco otec ve své pracovně hledal způsob, jak tě vysekat z toho obvinění ze znásilnění nezletilé?“ ujistila se konverzačním tónem, jako by mluvila o počasí.

„Ano, přesně to jsem měl na mysli. Jsem ti stále ještě zavázán vděčností za tvou mlčenlivost. Kdybys prozradila svému otci, že jsem si užíval s jeho ženuškou, asi bych bručel ještě teď,“ přikývl a ve tváři se mu objevila nechuť.

„A já teď potřebuji tvou pomoc, Kevine. Pokud mi vyhovíš, budeme si kvit.“

Když se zatvářil zaraženě, uklidnila ho: „Neboj se, bude to prácička podle tvého gusta. Užiješ si to a ještě ti dobře zaplatím.“

„Tedy to zní rozhodně zajímavě. Tak povídej, poslouchám tě,“ vybídl ji Kevin a zkoumavě se jí zahleděl do obličeje. Od začátku věděl, že její mlčení nebude zadarmo, a tak byl nyní zvědavý, jak vysokou cenu za něj zaplatí.

*

Saffron seděla na kamenné lavičce na hřbitově a zimomřivě se třásla. Měla na sobě pouze džíny a tričko, a jak se stmívalo, pomalu se ochlazovalo. Ona to ale necítila. Chlad, který se jí zmocnil, pocházel totiž z nitra její duše.

Znovu a znovu si v hlavě přehrávala dnešní rozhovor s matkou, jako by pořád nedokázala plně uvěřit tomu, co se mezi nimi odehrálo.

Kdo by si taky dokázal bez jakékoli lítosti či žalu připustit, že jeho vlastní matka je obyčejná sobecká mrcha, která miluje jen samu sebe? Pro kterou nejste nic než cesta k získání uznání a váženého postavení v komunitě středostavovských snobů?

Jestlipak tě vůbec kdy milovala, tati, pomyslela si Saffron posmutněle a pohlédla na otcův náhrobek. Odpověď tušila.

„Vzala si tě jen pro peníze. Protože jsi jí mohl zajistit luxusní, bezstarostný život. Věděl jsi to? Že tě nemiluje? Mně trvalo dlouho, než jsem to pochopila. Že pro svou matku jako dcera nic neznamenám,“ pošeptala tiše otci.

Nikdy si nebyli moc blízcí. Když byla malá, pořád pracoval, aby jim zajistil život na úrovni, který matka vyžadovala, takže když se večer vracel, už spala. Jakmile povyrostla, byli si už tak cizí, že nevěděl, o čem si s ní má povídat, když už měli příležitost se potkat. Pak se objevila ta její podivná schopnost a Saffron se mu začala vyhýbat záměrně, aby to před ním utajila. Stačilo jí, že ztratila lásku své babičky. A pak, po krachu jeho firmy, se z něj stal ztroskotanec, věčně naložený ve whisky. Na jeho pohřbu pro něj neuronila ani jedinou slzu, cítila sice smutek, ale zároveň úlevu.

„S kým jiným si mám ale popovídat, tati,“ vzdychla trpce a objala samu sebe pažemi, jako by chtěla zabránit tomu, aby se nerozpadla na kousky. Byla smutná a zároveň příšerně naštvaná, když si vzpomněla, jak dnes sešla do kuchyně, odkud se k ní linula nádherná vůně pečeně. Když ji matka uviděla, pozdravila ji se širokým úsměvem na tváři a hned kolem ní začala poletovat.

„Připravila jsem dnes k obědu tvé oblíbené jídlo, vepřovou pečeni s medovou krustou, brambory zapékané se smetanou a taky salát, přesně tak, jak to máš ráda. Babička před chvílí usnula, takže se můžeme v klidu najíst. Určitě jsi po tom včerejšku hladová.“

„To jsem,“ souhlasila Saffron váhavě a pomalu se posadila k prostřenému stolu.

Sarah donesla jídlo a začala krájet maso. Vonělo a vypadalo to báječně. Jakmile se jídlo ocitlo na Saffronině talíři, s chutí se do něj pustila.

Matka pomalu žvýkala a pozorně si dceru prohlížela.

„Jak se dnes cítíš? Včera jsi vypadala velice zmoženě,“ zajímala se.

Saffron se zarazila, matka se jí nikdy takto přímo nezeptala, takže ji trochu zaskočila.

„Už je to lepší, děkuju,“ odpověděla opatrně. Máma určitě zase něco chce.

„Víš, přemýšlela jsem o tom, že bys možná skutečně potřebovala zvolnit tempo, co se uzdravování týče. Dokonce jsem už zrušila pár domluvených schůzek s dalšími klienty,“ pokračovala Sarah.

„Cože? To je od tebe moc milé, mami,“ zakoktala se Saffron. Tohle její matka ještě nikdy neudělala. Bylo to všechno nějak podezřelé.

„To je přece samozřejmost. Záleží mi na tobě, Saffron,“ odvětila Sarah a ta lež jí sklouzla ze rtů až příliš hladce. Teď už se dívka skutečně lekla. Nic na to neřekla, a tak Sarah pokračovala: „Víš, napadl mě způsob, jak ti v té bohulibé činnosti trochu pomoci. Abys celou tíhu toho všeho nemusela nést sama.“

Saffron v předtuše blížící se pohromy těžce polkla.

„Napadlo mě, že kdybys měla dítě, tak by Pán mohl ve své milosti poctít stejným darem i tvého potomka. Až by povyrostlo, mohla by ses s ním o ty nemocné dělit, takže by toho na tebe už nebylo tolik,“ dokončila Sarah svou myšlenku a vyčkávavě pohlédla na dceru.

Saffron na ni chvíli nevěřícně zírala, než sklopila oči k talíři. Už se na matku nedokázala dívat.

„Ty... ses... úplně... zbláznila,“ cedila mezi zuby a pevně svírala vidličku. Byla v obrovském pokušení zapíchnout ji matce přímo mezi oči.

„Nemluv se mnou tímhle tónem,“ ohradila se Sarah dotčeně. „Myslela jsem, že se ti ten nápad bude líbit. Věk na dítě už máš, hezká jsi dost, takže bys určitě dokázala najít i nějakého vyhovujícího adepta na roli otce. A konečně by tě tvá služba Pánu a všem potřebným bratrům a sestrám ve víře tolik neunavovala, kdyby ses o ni podělila s někým dalším.“

„Přece víš, jak to uzdravování nenávidím. Já to neberu jako dar, ale jako prokletí!“ vyhrkla Saffron a rozzlobeně pokračovala: „A to chceš, abych tuhle zátěž, tuhle hrůzu, přenesla na své vlastní dítě? Tobě asi vážně přeskočilo!“

„Chtěla jsem ti jen pomoct,“ bránila se Sarah uraženě.

„Na to zapomeň, matko! Nikdy žádné dítě na svět nepřivedu, rozumíš? Ne, pokud by mělo nést stejné břímě jako já! Nikdy!!!“ vykřikla Saffron a odhodila vidličku na stůl, jinak by ji skutečně použila. Vstala tak prudce, že převrhla židli.

„Jedna zrůda v téhle rodině stačí!“ vyštěkla ještě zuřivě. Nečekala už na odpověď, otočila se a odešla.

Sarah se za ní zachmuřeně dívala. Jakmile zmizela nahoře na schodišti, vstala a vytáhla z kabelky diář. Pak vytočila z pevné linky Kevinovo číslo. Když nezabral plán A, je třeba přistoupit k plánu B.

*

„Tak tohle bych nečekal,“ vydoloval ze sebe Kevin, když Sarah domluvila, a šťoural se ve svém suflé. Úplně ho přešla chuť. „To se ale dostanu zase do průšvihu.“

„Hloupost, mám to všechno vymyšlené do posledního detailu,“ přesvědčovala ho.

„Takže to shrnu. Jen abych se ujistil, že jsem to správně pochopil,“ odkašlal si Kevin a ztišil hlas. „Ty po mně chceš, abych šel za nějakou ženou. Abych si to s ní rozdal, protože potřebuješ, aby otěhotněla.“

Sarah přikývla.

„A tvrdíš mi, že ona k tomu bude svolná, ačkoli mě nikdy v životě neviděla. Jak chceš zařídit tohle? Co je to vlastně za ženskou?“

„Je to moje dcera,“ oznámila mu klidně.

„Cože?“ vyjekl překvapeně a nedůvěřivě dodal: „Ty mě jen tak zkoušíš, že?“

„Myslím to naprosto vážně,“ zamračila se na něj. „Z jistých důvodů potřebuji, aby co nejdříve porodila dítě. Už delší dobu sleduji její menstruační cyklus, takže jsem si podle jedné metody spočítala, že má zrovna plodné dny. To znamená, že bude nejlepší, když to podnikneme hned zítra vpodvečer. V baru, kde pracuje, mají ten den zavřeno, majitel tam pořádá nějakou soukromou oslavu. Tohle by tě třeba mohlo motivovat.“ Po stole mu přisunula Saffroninu fotografii.

„Je to kus,“ podotkl zamyšleně, když si ji prohlédl. „Na mě možná už trochu stará, ale i tak ujde.“

Sarah se usmála, cítila, že už ho téměř přesvědčila.

„A jak zařídíš, aby se nebránila?“ zajímal se.

„Myslela jsem, že tobě trocha násilí při sexu nevadí, spíš naopak,“ utahovala si z něj a spokojeně se opřela o polstrování židle. Už tě mám, ptáčku.

„Říkáš to tak klidně, jako by se ani nejednalo o tvou dceru,“ poznamenal a v hlase mu zazněl odpor.

Ignorovala to. „Sehnala jsem si takovou tu diskotékovou drogu, co se sype do pití, aby byla holka povolná,“ vysvětlovala mu tiše. „Dám ji Saffron, než přijdeš, takže se rozhodně bránit nebude. Spíš bude trochu apatická, ale to přežiješ. Taky si z toho pak nebude moc pamatovat.“

„Ty to opravdu myslíš vážně,“ pochopil.

„Jistěže to myslím vážně. A pokud se to tenhle měsíc nepovede, zopakujeme to ten další. A další, bude-li to třeba. Dokud ji nepřivedeš do jiného stavu,“ oznámila mu věcně.

Moc se mu do toho podniku nechtělo. Rád si užíval s mladými děvčaty, a když je k tomu mohl donutit, líbilo se mu to ještě víc, ale tohle? Tohle se mu hnusilo. Sarah se mu hnusila. Jestli to ale umaže ten starý dluh...

„Jak se dostanu do domu?“ Sklopil oči. Nechtěl, aby poznala, jak je mu odporná.

„Sežeň si nějaké montérky. V obývacím pokoji nám nějak nefunguje zásuvka, můžeš přijít jako opravář.“

„Říkala jsi, že s vámi bydlí i tvoje tchyně, co bude s ní?“

„Vezmu ji na výlet do Bostonu. Objednala jsem ji na odpoledne ke specialistovi, kardiologovi, udělá jí řadu vyšetření, takže se to protáhne. Přenocujeme tam. Chápeš, co to znamená,“ významně se na něj zahleděla.

Kevin to ale nechápal. Nechápal už vůbec nic.

Sarah si povzdechla, když si to uvědomila.

„Znamená to, že Saffron budeš mít pro sebe celou noc. Takže ji ojedeš tolikrát, kolikrát to jen zvládneš, jasné?“ objasnila mu hrubě.

Jen přikývl.

V.

Nakir seděl na větvi borovice rostoucí hned vedle domu, ve kterém žila Saffron. Od chvíle, kdy ho oslovila, se k ní už nepřiblížil, aby ho nemohla znovu vycítit.

Dlouho uvažoval o tom, jestli se jí má odhalit, ale když zvážil, čím vším si doposud prošla, nechtěl riskovat její příčetnost.

Nejlepší by bylo, kdybych odešel, říkal si v duchu. Obratem ho ale napadlo, že by se pak zachoval jako naprostý zbabělec. Navíc díky zájmu o Saffronin další osud získala jeho existence konečně po dlouhé době zase smysl a on se toho prostě nechtěl vzdát. A taky chtěl přijít na kloub tajemství původu jejích léčitelských schopností.

Když tak zadumaně koukal k jejímu oknu, otevřely se dveře a vyšla z nich Sarah s Abigail. Stará žena hudrovala jako krocan, bylo jasné, že se jí nikam nechce.

„Abigail, já vím, že mě nemáš moc v lásce a myslíš si, že jsem tvému synovi nebyla dobrou ženou, a jelikož se s tebou nechci hádat, nebudu ti to ani vyvracet. Přesto bych byla ráda, kdyby ses na mě aspoň na chvíli přestala zlobit a pokusila se přijmout fakt, že mi na tobě záleží. Proto jsem tě také objednala na ta vyšetření. A až to skončí, zajdeme si někam na večeři. Samozřejmě ne moc drahou,“ vysvětlovala jí Sarah laskavě. Usmívala se tak sladce, že Nakir nedůvěřivý Abigailin pohled naprosto chápal.

Neodolal náhlému podezření a nahlédl Sarah do mysli. V hlavě jí vířilo obrovské množství myšlenek, ona se přesto nyní zaobírala pouze jedinou a opakovala si ji jako mantru. Jen ať ji vypije celou. Jen ať ji vypije celou. Celou...

Nakir se zamračil a přestal se o ženy zajímat. Něco se mělo stát. Něco zlého se mělo stát Saffron.

Ženy zrovna nasedaly do vozu, když se snesl k zemi kousek od nich. Rychle se přesunul do domu. Dívku našel na zahradě.

Ležela na lehátku, na sobě modré šaty na ramínka, na očích sluneční brýle. Poprvé od té doby, co ji poznal, cítil, že je klidná. Na stolku vedle ní spatřil otevřenou knihu a taky vysokou sklenku. Podle vůně obsahovala ledový čaj. Byla překrásně nazdobená a již zpola vypitá.

Když se Saffron natáhla, aby se z ní opět napila, prolétla Nakirovi hlavou utkvělá myšlenka její matky. Chtěla, aby něco vypila celé. Že by ten čaj? Proč? Určitě nemá v úmyslu ji otrávit.

Neváhal a rychle do stolku jemně strčil. Vypadalo to, jako by se do něj opřel vítr, a stačilo to k tomu, aby se sklenice převrhla.

„Sakra!“ vyjekla Saffron, když jí čaj vystříkl na koleno. Zvedla sklenku ze země a pak vstala, aby si zašla do kuchyně pro něco jiného k pití. Jakmile se ale napřímila, zamotala se jí hlava.

„A jéje, asi jsem to s tím sluníčkem trochu přehnala,“ pronesla nahlas a zívla. Sáhla po knize a vešla do domu. Napila se limonády, kterou našla v lednici, lehla si na pohovku v obývacím pokoji a znovu se pustila do čtení.

Je to tak fajn, mít konečně trochu klidu, prolétlo jí hlavou spokojeně.

Nakir se opřel o zeď mezi obývákem a kuchyní a nespouštěl z ní oči. Zůstal ale tak daleko, aby nemohla zjistit, že je opět s ní. Netušil, čemu zabránil, ale rozhodně tomu mínil přijít na kloub.

*

Teprve když si uvědomila, že někdo buší na dveře, Saffron pochopila, že usnula. Rychle vstala z pohovky a musela se o ni okamžitě opřít. Místnost se s ní točila.

Tápavě došla ke dveřím a otevřela je na dostatečně velkou škvíru, aby viděla, kdo je za nimi.

„Ano? Co potřebujete?“ zeptala se muže v montérkách, který tam stál. Přes rameno mu visela velká kožená taška. Na moment se zatvářil udiveně, jako by ve skutečnosti nečekal, že mu někdo otevře.

Hned se ale přátelsky usmál. „Promiňte, jestli jsem vás vyrušil, ale na dnešek si mě objednala paní Lawsonová. Prý ji zlobí nějaká zásuvka. Chtěla, abych se na to kouknul.“

„Aha. Ale matka tady není,“ zaváhala Saffron.

„Hmmm, no to je ale nemilé,“ nepřestával se usmívat muž. „Povídala mi, že nutně potřebuje, abych ji opravil. Vy byste mě dovnitř nepustila? Nebudu vás obtěžovat dlouho. Bude to práce tak na půl hodinky. Nerad bych paní Lawsonovou zklamal.“

„Tak jo, pojďte dál,“ otevřela Saffron dveře naplno a vpustila ho. „Matku přece zklamat nemůžeme,“ dodala zahořkle.

Odvedla ho do obývacího pokoje.

„Myslím, že je to tamhleta,“ ukázala mu na protější zeď, když vtom se jí podlomila kolena.

Opravář ji chytil za paži a podepřel. „Je vám něco?“

Nakir zaslechl v jeho hlase falešnou starostlivost.

„Je mi nějak divně,“ vyhrkla Saffron těsně předtím, než omdlela úplně.

Opravář nechal koženou tašku s nářadím spadnout na zem a zvedl Saffron do náruče.

„Co si takhle prohlídnout tvoji ložnici, slečinko?“ uchechtl se poťouchle a Nakir vycítil jeho chtíč. Zlostně zaťal zuby a vykročil směrem ke dvojici. Pak se ale zarazil. Co teď? Věděl však, že rady se nedočká a bude to muset vyřešit úplně sám.

*

Kevin položil dívku na postel. Sarah mu popsala, kde se Saffronin pokoj nachází i jak vypadá, takže ho bezpečně poznal. Saffron klidně oddechovala, i polovina drogy ji velice silně omámila.

„Jseš ty ale kus hezký ženský,“ pousmál se Kevin obdivně a pomalu jí vyhrnoval šaty nahoru, dokud neodhalil kalhotky. „Možná to ani nebude tak hrozná noc, jak jsem si myslel,“ poznamenal vesele a vstal, aby se svlékl. Nakir k němu rychle přistoupil a ujal se své role našeptávače.

„Máš šílený hlad. Jako bys kdovíkolik dní nejedl. Co kdyby sis dal napřed něco dobrého? Na posilněnou?“

Kevinovi hlasitě zakručelo v břiše. „Napřed ale zajdu zkontrolovat vaši ledničku. Však ty mi nikam neutečeš, krásko,“ uchechtl se do ticha a zamířil do kuchyně.

Nakir si oddechl. Pak se sklonil k Saffron, a jak nejsilněji dokázal, na ni svým hlasem našeptávače vykřikl: „Okamžitě se probuď, Saffron! Hrozí ti nebezpečí!“

Dívka se však jen neklidně zavrtěla a neprobrala se. Nakir zaklel jako pohan a vydal se za tím chlapem.

Kevin seděl v kuchyni a cpal se jako o život vším, co mu přišlo pod ruku. Zabralo mu to skoro hodinu. Pak se zvedl a jeho kroky směřovaly zpátky do Saffroniny ložnice.

Ještě na schodech do patra mu ale Nakir vnukl myšlenku, že je po všem tom jídle docela unavený a že by se potřeboval trochu prospat.

Proč bych si trochu neodpočinul, když mě Sarah ujistila, že ta droga bude účinkovat až do rána? Aspoň pak budu mít víc sil na zábavu, která mě čeká, běželo Kevinovi hlavou, a tak se v obývacím pokoji natáhl na pohovku a hned usnul.

Nakir se vrátil k Saffron a znovu se ji pokusil probrat. Opět marně.

Byla už hluboká noc, když se Kevin probudil. Cítil se odpočatý a plný sil. Trochu ho zarazilo, že už je tak pozdě, ale pak jen pokrčil rameny a vyběhl schody do patra.

Jakmile vešel k Saffron, Nakir na ni zoufale pohlédl. Věděl, že teď už toho muže zastaví jen jediné.

Jen mu klidně našeptej, ať sejde dolů, vezme v kuchyni ten nejostřejší nůž a bodne si ho přímo do krku, promlouvala k němu jeho vlastní temnota. Udělal jsi podobnou věc už tolikrát, a dokonce i horší. Hned nato se však ozvalo jeho svědomí: Přísahal jsi, že už nikdy nezpůsobíš ničí smrt,.

Nakir ve své rozpolcenosti zlostně sevřel cíp Saffronina polštáře. Kevin si toho ale nevšiml, zaobíral se svými kalhotami. Když mu sklouzly ke kotníkům, odkopl je někam do pokoje a vlezl na postel.

Saffron ležela tak, jak ji prve odhalil. Teď jí lehce stáhl kalhotky, rozevřel stehna a nacpal se mezi ně. Dřepěl na patách a pohledem klouzal po jejím odhaleném ženství. Když se jí dotkl prsty, Saffron něco zamumlala, zavrtěla se, ale spala dál.

Nakir se znovu sklonil k jejímu uchu a křičel na ni svým vnitřním hlasem, jak nejsilněji dovedl, aby konečně otevřela oči.

Kevin ji ještě chvíli dráždil, aby pro něj dostatečně zvlhla. Kdyby to bylo na něm, tohle by příliš neřešil, ale Sarah svou dceru zdrogovala taky proto, aby se nebránila, a on tudíž nemusel použít násilí. Takže dle dohody musel své násilnické choutky krotit.

Saffronino tělo automaticky odpovídalo na jeho doteky, ale její vědomí bylo stále uvězněno v drogovém oparu. Nakira se zmocňovala zuřivost, když to celé sledoval. Ještě pořád se nedokázal rozhodnout, co má dělat. Věděl ale, že tomu musí za každou cenu zabránit.

Zrovna se chtěl pohnout směrem k tomu muži a zhmotnit se, když Saffron konečně otevřela oči a začala pohledem zmateně těkat po pokoji. Nakir se zarazil, rychle se k ní sklonil a zašeptal: „Chce ti ublížit!“

Bylo to trochu zbytečné, protože v téže chvíli si Saffron uvědomila přítomnost „opraváře“ mezi svými stehny stejně jako to, co s ní provádí a hodlá dělat dál.

Polekaně vyjekla a pokusila se od něj instinktivně odsunout, jak nejdál mohla, on ji však přidržel u sebe a neskrýval překvapení. „Myslel jsem, že se máš probudit až ráno.“

Saffron vůbec nechápala, o čem to mluví. Celé tělo měla podivně ztěžklé a chtělo se jí hrozně spát. Ale ten hlas v její hlavě tolik naléhal, aby se probudila!

Kevin poznal, že Saffron ještě není úplně při smyslech, a tak dál v klidu pokračoval tam, kde přestal. Bylo to teď pro něj mnohem zábavnější, když už nebyla mimo.

„Jen klidně lež, krásko, párkrát si spolu užijem a pak půjdu,“ sdělil jí konejšivě a nachýlil se nad ni, aby jí mohl stáhnout jedno ramínko šatů.

„Ne,“ zašeptala Saffron na svou obranu, a jak se drogový opar kolem jejího vědomí pomalu rozplýval, chápala čím dál tím jasněji, v jakém je ohrožení.

„Ne!“ ohradila se hlasitěji, když ucítila jeho prsty na rameni, a znovu se pokusila od něj odtáhnout.

„Pssst, bude se ti to líbit,“ zabroukal a přitiskl se na ni. Ucítila jeho vzrušení a zapůsobilo to na ni jako studená sprcha. Okamžitě se probrala.

„Ne, nechte mě!“ vykřikla už nahlas a vzepřela se mu dlaněmi proti hrudi. Pokusila se ho odstrčit, on se tomu ale jen pobaveně zasmál. Kevin pochopil, že se bude bránit, a moc se mu to líbilo. Odhodil všechny skrupule a šaty jí prudkým pohybem roztrhl, až z nich vykoukla prsa.

„Hezký, moc hezký,“ pochválil je a začal do nich jemně kousat. Když mu Saffron škubla za vlasy, zvedl ruku, aby ji uhodil. Pak se ale ovládl, silou jí zdvihl obě paže nad hlavu a přidržel je tam. Druhou rukou jí začal neurvale mačkat ňadra a zároveň se posunoval blíž ke středu jejího těla.

Saffron nepřestávala křičet a prosit ho, ať toho nechá. Kroutila se pod ním a snažila se ho ze sebe shodit, ale byl na ni příliš silný. Kevin si podrážděně odfoukl, Saffroniny výkřiky ho obtěžovaly. Bál se totiž, že by ji mohl někdo zaslechnout. Všiml si barevného šátku, který vykukoval zpod polštáře, rychle ho vytáhl a nacpal jí ho do pusy.

Zvedl se jí žaludek, ale věděla, že nesmí zvracet, jinak se udusí. Cítila, jak se k ní agresor znovu tiskne, a z očí se jí začaly řinout slzy strachu a beznaděje, když jí došlo, že se mu neubrání.

Nakir sevřel pěsti tak silně, že si málem rozdrtil vlastní kosti. Zuřivost v něm kvílela a žádala krev toho bídníka. Toužil ho roztrhat na milion kousků a dívat se, jak se i ta poslední kapka vsakuje do černé země. Černé jako jeho vlastní duše.

Přestal váhat a zhmotnil se hned vedle postele. Saffron vytřeštila oči zděšením, když ho spatřila. Nakir cítil, jak ho zlost začíná ovládat, jak touží po tom, aby ten násilník trpěl a skučel bolestí. Začaly ho pálit oči.

Chytil chlapa za rameno a odmrštil ho z lůžka k protější zdi. Kevin překvapeně vykvikl. Vůbec netušil, co se stalo, ale pak ho uviděl. Nakir ho spoutal pohledem, v němž se odrážela všechna jeho zuřivost.

„To, co vidíš, jsou plameny, které se budou sytit tvou ubohou duší, ty bídný člověče. A bude to brzy, velmi brzy!!! No jen si je prohlédni, pořádně!“ zaduněl Nakirův rozhněvaný hlas pokojem silou, která rozvibrovala svícen stojící na komodě.

Kevin mu zíral do očí a ječel s ústy otevřenými dokořán. Hlas mu přeskakoval, celý se třásl a jako smyslů zbavený si rval vlasy.

Nakir vztáhl ruku a ukázal na něj prstem. Udělal ve vzduchu gesto, jako by chytil toho chlapa za krk a zvedl ze země. A skutečně, Kevin se vlečen Nakirovou silou napřímil. Saffron to celé vystrašeně sledovala a krve by se v ní nedořezal. Všimla si, jak Kevinovi po stehně stéká proud moči.

„Teď odsud okamžitě odejdi a už se nikdy neopovažuj vracet!“ zahučel na něj Nakir temně a mrštil jím směrem ke dveřím. Kevin se ani neohlédl a po čtyřech se odplazil pryč. Když otevíral domovní dveře, trhaně vzlykal a brečel. Pak pelášil pryč, a bylo mu úplně jedno, že má na sobě jenom tričko, pomočené slipy a jinak nic. Běžel závod o život. O svůj vlastní, bídný život.

Nakir váhavě pohlédl směrem k Saffron. Oči ho ještě pálily, musel si ale ověřit, že je v pořádku. Zlost z něj vyprchávala a stejně tak uhasínaly i plameny, které se rozhořely v jeho nitru. Saffron však ještě zahlédla jejich záblesk, když se na ni podíval. Přitiskla si dlaň na ústa, aby ztišila vlastní výkřik hrůzy. Barevný šátek mačkala ve druhé dlani. Nakir se rychle ovládl, a když jeho oči získaly původní smaragdovou barvu, klesla jí ruka zpět k tělu.

Zírala na něj a ve tváři se mísil strach s naprostým úžasem.

„Saffron,“ oslovil ji Nakir něžně hlasem svůdníka, „už je pryč.“

První, co si uvědomila, bylo, že před ním sedí úplně odhalená. Rychle si stáhla šaty ke kolenům a sevřela prsty roztržené kusy látky na hrudi tak, aby se zakryla. Přitom z něj nespustila oči. Jeho tvář byla překrásná, nádherná, úchvatná. A jak byl krásný, tak byl i hrozivý. Sálala z něj temnota a jeho hlas se vpíjel do její mysli silou, která by ji určitě dokázala ovládnout, kdyby si to zrovna přál.

Hrdlo se jí sevřelo novým strachem.

„Mě se bát nemusíš. Neublížím ti.“ Vycítil to a opatrně se posunul blíž.

Pozvedla ruku, kterou si nedržela šaty, a ochraptěle zašeptala: „Nepřibližuj se.“

Nakir poslechl. Její strach ho ranil, ale naprosto ji chápal.

„Nechci ti ublížit, Saffron,“ pronesl znovu s klidem, který ovšem uvnitř vůbec necítil.

Dívka se pomalu posunula ke vzdálenějšímu okraji postele a vstala. Nakir viděl, že se celá zimničně třese a nemá daleko ke zhroucení.

Otevřel ústa, aby se ji pokusil uklidnit, ale hned je zase zavřel, když nesouhlasně zavrtěla hlavou. Stále držela paži nataženou před sebe, jako by ho tak chtěla udržet v dostatečné vzdálenosti, a odcouvala k otevřeným dveřím. Když se ujistila, že se nepohnul a ani se k tomu nechystá, otočila se a vyběhla z pokoje.

Nakir ji slyšel dusat po schodech, pak zaslechl třísknutí domovních dveří a zvuk startovaného auta.

Ach jo, tohle bude vážně těžké, napadlo ho a vydal se za ní.

VI.

Její auto objevil mezi borovicemi kousek od Crystal Lake, Křišťálového jezera. Noc byla jasná a chladná. Nebe zdobily hvězdy jako démanty. Zaposlouchal se do vibrací Saffroniny energie a rychle ji našel.

Seděla na břehu jezera v malé zátoce, která byla krytá lesem tak dokonale, že se k ní dalo dostat, pouze pokud o ní člověk věděl. Objímala se pažemi, aby se aspoň trochu chránila před nočním chladem, a vzlykala. Bosé nohy si třela jednu o druhou, aby se zahřály.

Na jezerní hladině se třpytily odrazy hvězd a o vlnky, které ji čeřily, se lámal měsíční svit. Kolem bylo naprosté ticho, které jen občas přerušil zvuk šplouchnutí. V dálce zaslechl sovu.

Zhmotnil se jen pár kroků od ní, ale nepřibližoval se, aby ji znovu nepolekal.

Spatřila ho téměř okamžitě. Prudce se vymrštila a couvala před ním, dokud nenarazila do balvanu, který ležel na břehu za ní. Dosahoval jí ke kolenům a Nakir si jen na moment představil, jak na něm Saffron asi v letních dnech sedává a nastavuje tvář slunci.

„Nepřibližuj se!“ přikázala mu vystrašeně a snažila se přestat plakat.

„Nikdy bych ti neublížil, Saffron,“ promluvil klidným hlasem. „Za celou dobu, co tě znám,“ pokračoval, ale zarazil se, když si všiml, jak jí pohledem probleskl záchvěv poznání.

Než se nadál, přistoupila k němu a vší silou mu vyťala políček. Pak zase rychle ustoupila, jak se polekala toho, co právě udělala.

Nakir se hněvivě zamračil. „Takhle vypadá tvůj vděk? Mám dojem, že jsem tě před chvílí zachránil před hodně nepříjemnou nocí,“ pronesl ironicky.

Nervózně si olízla rty, než promluvila: „Nevím, kdo nebo co jsi. Ale jsem si jistá, že mě už několik dní sleduješ. Tedy teď už vím, že jsi to ty, předtím jsem si myslela, že...“ Hlasitě se nadechla, než dál dotčeně pokračovala: „Sledoval jsi mě. Všude a pořád. Napřed jsem si myslela, že blázním, když mám pocit, že je někdo pořád se mnou, ale byl to správný instinkt. Slídil jsi za mnou. Tu facku sis zasloužil.“

Hněvivý výraz v jeho tváři vystřídalo pobavení. „Asi jsem si ji vážně zasloužil. Ale dovol mi na svou obranu říct, že pokaždé, když ses svlékla do spodního prádla, zavřel jsem oči.“ Přitom se na ni přidrzle usmál. Cítil, že její strach se nyní mísí se zlobou. Určitě by ho nejradši nazvala grázlem nebo sprosťákem, ale bála se.

„Kdo jsi? A co jsi to udělal s tím chlapem?“ zeptala se místo toho váhavě.

„Zabránil jsem mu, aby ti ublížil,“ odpověděl jednoduše a její první otázku chytře přešel.

„Já vím a děkuju,“ řekla tiše, načež Nakir jen pokývl hlavou, jako že se rádo stalo. „Ale co přesně jsi mu udělal? Myslím, že přitom zešílel. A ty tvoje oči, když ses na mě pak podíval. Cos mu to ukázal?“

„Na tom přece nezáleží. Hlavně že je pryč, ne? Pokud se ti tedy jeho společnost přece jen nelíbila,“ neodpustil si sarkasmus.

Saffron se zamračila ještě víc. Měla pocit, že brzy omdlí strachy. Nebo možná dřív umrzne. Rozhodně ale nestála o jedno ani druhé, pokud by se to mělo odehrát v jeho přítomnosti. Pořád se ho příšerně bála, nedokázala ale zabránit svým myšlenkám, aby jí divoce nevířily v hlavě.

„Proč mě sleduješ?“ odvážila se zeptat.

Nakir se naoko zamyslel, než odpověděl: „Jsi zajímavá. Viděl jsem tě jednou v baru a chtěl jsem tě vidět zas. A taky umíš docela zajímavou věc.“

Saffron sklopila oči k zemi, nedokázala snést ten jeho zkoumavý pohled. A ty oči! Kdo může mít takhle zbarvené oči?

„Raději bych to neuměla,“ přiznala, aniž tušila proč.

„To mi došlo, když jsem tě pozoroval,“ podotkl vážně.

Saffron na něj znovu pohlédla. „Pověz mi, kdo jsi. Tvrdíš, že se tě nemusím bát, a s tím lotrem jsi mi vážně pomohl, ale jak ti můžu věřit, když mi tajíš, co jsi zač?“

Zabodl se jí tím zeleným pohledem do očí a ona pochopila, že o tom rozhodně mluvit nechce.

„Je ti zima,“ řekl místo toho.

Jako by nestačilo, že mě děsí k smrti, ještě před ním musím stát skoro nahá, prolétlo Saffron nešťastně hlavou.

„Dej mi chvilku,“ požádal ji, obrátil se k odchodu, ale rychle ji ještě přes rameno upozornil, aby se nelekla. Znělo to trochu posměšně. Pak najednou zmizel. V jednu chvíli tam stál a pak byl prostě pryč.

Saffron spadla čelist a začala se třást ještě víc. Cítila, že už se neudrží na nohou, a tak si sedla na chladný kámen a snažila se ze všech sil aspoň trochu se uklidnit.

Když se za několik vteřin znovu zjevil jen kousek vedle ní, zděšeně vyjekla. Nakir se zatvářil trochu otráveně a podal jí deku. „Viděl jsem ji ve tvém autě. Zabal se do ní, bude ti tepleji.“

Chvějící se rukou si ji od něj vzala a náhodou se přitom dotkla jeho prstů.

„Jsi teplý,“ vyhrkla překvapeně a okamžitě jí došlo, jak pitomě to vyznělo.

Zatvářil se překvapeně, ale pak se jen uchechtl: „Považovala jsi mě za upíra?“

Když němě přikývla, rozesmál se na celé kolo.

Jeho smích byl nádherný, mnohem krásnější než jakýkoli zvuk, který ve svém životě poznala. Když se smál, nevypadal vůbec hrozivě.

„Když nejsi upír, tak co jsi? Umíš mizet a pohybuješ se hodně rychle,“ ukázala na deku, do které se zabalila, než pokračovala: „Umíš být neviditelný. Umíš házet lidmi, aniž by ses jich dotkl, a to, cos udělal s těma očima...“

Nakir se přestal smát a s každým jejím dalším slovem se víc a víc mračil. Už zase naháněl hrůzu.

„A jsi nádherný,“ přiznala rozpačitě.

„A proto si myslíš, že jsem upír? Už jsi někdy nějakého potkala?“

„Ne, ale takhle nějak si ho představuju,“ připustila popravdě a nedovolila mu utéct od tématu: „Co jiného bys mohl být?“

„Byl bych raději, kdybys to nechtěla vědět,“ přiznal neochotně a ukryl tvář do stínu. Předtím ale automaticky zalétl pohledem k obloze.

Saffron si toho všimla. „A máš překrásný hlas. Kouzelný, dokážeš jím vcházet do lidské mysli, dokážeš jím člověka přesvědčit, ovládnout. Máš hlas...“ Pohlédla k nebi a zachvěla se při představě toho, co ji napadlo.

Vyčkávavě mlčel.

„Máš hlas anděla,“ dořekla rozechvěle a upřela na něj tázavý pohled.

Stále mlčel.

„Jsi anděl?“ Její dotaz v sobě ukrýval zvláštní naléhavost.

„Raději bych byl upír,“ odpověděl cynicky.

Hlasitě se nadechla a přitáhla si deku blíž k tělu. „Takže jsi anděl. Ale –“

„Ale? Zaráží tě, že mě neobklopuje světlo a zpěv nebeského chóru?“ přerušil ji chladně.

Přikývla.

„Proč si myslíš, že to tak asi je, milá Saffron?“ vloudila se mu do hlasu jízlivost.

Vzpomněla si na temnotu a žár, které z něj čišely, když zahnal toho útočníka. Na jeho svůdný hlas. Na to, jak hrozivý a nebezpečný jí připadal. A stále připadá.

Když konečně pochopila, musela se chytit kamene, aby pod tíhou toho poznání neomdlela. Ve tváři se jí objevil strach, když vydechla: „Ty jsi temný anděl.“

Strach přerostl v hrůzu, která se jí odrážela i v hlase, když se tiše zeptala: „Cos ukázal tomu muži, temný anděli?“

Nakir se prudce nadechl. Děs, který cítila, se v něm odrážel a zarýval se mu do kůže.

„Peklo. Ukázal jsem mu peklo. Brzy tam skončí,“ dokázal arogantně odpovědět.

Saffron nevykřikla, ale její zděšení křičelo za ni.

„Babička měla pravdu,“ zajíkla se nešťastně. „Že mě stvořil...“ Zarazila se a téměř mrtvá hrůzou dodala: „Ty jsi... jsi...“

Nedokázala to ani vyslovit. Zvlášť, když to mohla být skutečně pravda.

„Nejsem!“ ohradil se ostře a znělo to jako šlehnutí bičem. „Nejsem on,“ dodal pak mírněji, když si uvědomil, že je téměř šílená strachy.

Na Saffron toho už prostě bylo moc. Nebylo to její rozhodnutí, že omdlí, ale odevzdala se nevědomí ráda. Když padala, Nakir ji zachytil právě včas, aby se neudeřila hlavou o kámen.

*

První, co po probuzení spatřila, byla malba orla, který nesl v drápech roztomilého zajíčka. Pochopila, že leží na pohovce a kouká na strop kanceláře baru, ve kterém pracuje. Pohledem rychle přejela místnost, aby se ujistila, že se jí to jen nezdá. Pak ho uviděla stát opřeného o zeď.

„Ach ne, doufala jsem, že to byl jenom sen,“ povzdechla si a pomalu se posadila. Byla stále ještě zabalená v dece. Pak náhle poplašeně pohlédla ke dveřím. Její šéf tu přece slaví!

„Už tady nejsou. Napadlo mě vnuknout tvému šéfovi myšlenku, že by mohli jít ještě obrazit pár striptýzových klubů na periferii,“ uklidnil ji.

„Takhle tomu říkáš? Vnuknout myšlenku?“ odvážila se pohlédnout do těch smaragdových očí.

S úsměvem přikývl.

„Potřebovala jsi do tepla. Nevěděl jsem, kam jinam tě zanést. Myslel jsem, že domů asi chtít nebudeš,“ vysvětlil jí, proč jsou zrovna tady v baru.

Saffron se zarazila. „Tys mě sem – zanesl? Myslíš jako...“ Ukázala na orlova křídla.

Úsměv mu z tváře okamžitě zmizel, místo toho ho nahradil výraz plný bolesti. Rychle ho ale skryl.

„Ty jsi nechodila do nedělní školy?“ poznamenal ironicky.

Saffron pochopila, kde pochybila. „Aha vlastně. Zapomněla jsem, že když je někdo temný anděl, přijde o křídla,“ vykoktala zahanbeně.

„Padlý,“ opravil ji přísně, a když se zatvářila nechápavě, trpělivě dodal: „Padlý anděl. Jako padlý na hlavu třeba.“

Na pobledlém obličeji se jí konečně objevil nesmělý úsměv. Nakirovi se v skrytu duše velice ulevilo.

„Ale vážně nejsi... Vždyť víš,“ pohlédla významně směrem k zemi.

„Ne, Saffron, nejsem.“

Úleva v jejím obličeji by byla viditelná na míle daleko. Pomalu spustila bosé nohy na podlahu a postavila se.

„Vadilo by ti, kdybych se šla převléknout do něčeho pohodlnějšího?“ zeptala se nejistě, když si vzpomněla na své náhradní oblečení, které má ve skříňce ve vedlejší místnosti.

„Jistěže ne,“ odpověděl a ani se nehnul.

Ještě než ale odešla, obrátila se na něj: „Budeš tu, až se vrátím, že?“

„Přeješ si, abych tu byl?“ opáčil. Kam jinam bych asi šel, problesklo mu hlavou trpce, ale nedal to na sobě znát.

Zarazila se a váhavě si skousla spodní ret. Pak na něj upřela pomněnkový pohled a tiše přiznala: „Ano. Myslím, že ano.“

Už nesmírně dlouho se necítil chtěný, a tak ho to trochu zaskočilo.

„V tom případě tu počkám,“ vydoloval ze sebe a raději odvrátil tvář zpět k malbě.

Saffron se vrátila za několik minut, měla na sobě úzké džíny, firemní tričko a záložní tenisky. V ruce držela dvě láhve s minerálkou. Z jedné už bylo upito.

„Nevěděla jsem, jestli...“ Podávala mu tu plnou.

„Pro mě ne, díky,“ odmítl zdvořile.

Zatvářila se zaraženě. „Nepotřebuju to. Ani jídlo, ani pití,“ vysvětlil jí s povzdechem.

„To nám ale v nedělní škole neříkali,“ pokusila se o vtip, i když si nebyla jistá, jestli to od ní přece jen není moc opovážlivé.

On se ale jen pobaveně usmál. „A co vás učili o andělech? Těch padlých.“ V jeho hlase zaslechla vážný podtón, ačkoli se snažil udržet veselou atmosféru.

„Moc ne,“ přiznala popravdě a sedla si na pohovku. „Mluvili hlavně o něm.“ Její pohled se zase stočil k zemi.

„Jasně. Naše superstar,“ ušklíbl se Nakir.

„Ty se ho nebojíš?“ vydechla.

„Nemůže mi nijak ublížit. Neexistuje nic horšího, než co se mi už stalo,“ pokrčil lhostejně rameny, ale rychle to téma opustil. „A na tebe taky nemá spadeno, to bych poznal.“

„To se mi ulevilo, vážně,“ oddechla si.

„Tvoje babička nemá pravdu, Saffron. Je to jen stará, pomatená žena. Nejsi žádný zplozenec pekla,“ ujistil ji chlácholivě a najednou seděl na pohovce vedle ní.

Překvapeně se zajíkla, protože ho vůbec neviděla se pohnout. Napřed stál u zdi a ve stejném okamžiku už seděl u ní. Znovu se mu ve tváři objevil ten otrávený výraz, jako by ho její reakce obtěžovala.

„Promiň,“ omluvila se tedy a dodala: „Je to pro mě všechno tak nepochopitelné, šílené.“

„To ty odpusť. Zapomínám, jak neuvěřitelné ti musí má existence i mé schopnosti připadat,“ řekl omluvně a upřeně se jí zahleděl do tváře.

Zblízka je ještě krásnější, napadlo Saffron a ta myšlenka jí vehnala červeň do tváří. Jako by jí četl myšlenky, přimhouřil oči a pohlížel na ni o to zkoumavěji.

Raději rychle uhnula očima a hlas jí nervózně přeskočil, když se zeptala: „A z čeho tedy čerpáš sílu?“

Změna tématu ho nepřekvapila, cítil její rozpaky. „Z životní energie lidí,“ doznal popravdě.

„To jako že ji vysáváš z lidí? Co se s nimi pak stane?“ zaskočil ji.

„Skoro jako upír, že?“ usmál se. A pak už vážněji objasnil: „Každý člověk vyzařuje určitou energii, a když potřebuji, prostě se na ni napojím a část si jí vezmu. Tím, že existuji mezi vámi, ji mohu čerpat od kohokoli, takže to nikoho z vás nijak neohrožuje ani to nepoznáte.“

„Na mě ses taky napojil?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou.

„Napadlo mě, že kdyby ano, mohlo by to způsobit, že jsem cítila tvoji přítomnost,“ přemýšlela nahlas a napila se z láhve.

„Tvou energii jsem nevyužil,“ zopakoval klidně.

„Tak jak je možné, že jsem tě vycítila? Už se ti to někdy stalo?“

„Nikdy. A nevím, čím to je,“ přiznal.

Chvíli mlčeli.

„Jak se vlastně jmenuješ, anděli? Jestli to tedy smím vědět,“ zeptala se ho po chvíli.

„Jsem Nakir.“

Když mu podala na seznámení ruku, trochu zaváhal. Saffron napadlo, že asi porušila nějaké pravidlo. Chtěla dlaň zase zklamaně stáhnout, když vtom ji uchopil a jemně stiskl.

V té chvíli jako by celým jejím tělem projel blesk. Cítila, jak se v ní rozlévá horko a mírné chvění. Bylo to příjemné. Až moc.

Rychle ruku stáhla a přitiskla si ji na koleno. Oheň, který jí proudil v žilách, se teď usadil v jeho očích.

„Saffron,“ oslovil ji hlasem svůdnějším než zpěv slavíka.

Poslušně k němu zdvihla zrak a nechala se lapit jeho pohledem. Opatrně přiložil svou dlaň na její šíji a palcem ji pohladil po klíční kosti. Horko v jejím těle sílilo. Sklonil se k její tváři tak blízko, že se téměř dotýkali nosy.

Saffron zapomněla dýchat. Toužila, aby ji políbil. Aby ji celou pohltil, aby s ním mohla splynout.

Stejnou touhu spatřila i v jeho obličeji. Místo polibku se ale náhle prudce odtáhl a vmžiku se přesunul do nejzazšího koutu místnosti.

Saffron ovanul chlad ze ztráty jeho blízkosti. Uvědomila si také, že přestala dýchat, a tak znovu rozpohybovala plíce. Cítila se omámenější, než když se na začátku téhle noci probudila ve svém pokoji s tím strašlivým cizím chlapem. Pak se ale zalekla toho, co s ní dokázal udělat jen Nakirův dotek. Co by se asi stalo, kdyby mě políbil?

„Odpusť, Saffron,“ odkašlal si, „nechtěl jsem. Netušil jsem...“

Nechápavě na něj zírala, neschopná promluvit.

Zhluboka se nadechl, aby získal zpět ztracenou rovnováhu.

„Dlouho jsem nebyl tak blízko nějakému člověku. Zapomněl jsem, jak dokážu na lidi působit, když ztratím kontrolu,“ vysvětloval a velice rozvážně volil slova. „Nechtěl jsem tě nijak ohrozit ani využít.“

Saffron se cítila trapně. Na chvíli, jen na krátký moment, ji napadlo, že ho možná přitahuje, ale samozřejmě tomu tak nebylo, jak jí právě vysvětlil.

„Zlobíš se?“ zeptal se, když nic neříkala, a v hlase mu zazněla podivná úzkost.

Napřed jen zamítavě zavrtěla hlavou, než si byla jistá, že dokáže odpovědět, aniž by mu dala najevo své zklamání. „Nic se nestalo,“ hlesla pak.

Znovu se přiblížil, už si ale nesedl vedle ní, místo toho se ladně vyhoupl na šéfův pracovní stůl.

Saffron se znovu napila a najednou se cítila neuvěřitelně vyčerpaná, fyzicky i duševně. Nejraději by si lehla a spala, nechtěla však za žádnou cenu přijít o jeho společnost.

„Jsi tak unavená. Měl bych tě nechat odpočinout,“ poznamenal Nakir vážně, protože si toho samozřejmě všiml. „Pokud si to budeš přát, zůstanu u tebe. Je mi v tvé společnosti dobře,“ přiznal.

„Nelíbí se mi, že mi koukáš do hlavy,“ zamračila se.

„To ani nemusím. Tvoje životní energie kolísá a aura se ti zbarvila došeda,“ odvětil.

„Aura?“ zvedla tázavě obočí. Už toho na ni zase začínalo být příliš.

„Lidé kromě energie vyzařují i emoční auru. Z ní poznám, co cítíte. Mění různě barvu podle vašich pocitů,“ vysvětloval. „Ta tvoje je teď úplně šedá, takže tvé emoce jsou spíš z těch negativních, co způsobují vyčerpání. Jako jsou smutek, bolest, zklamání,“ vyjmenovával příklady.

„To zní dost strašidelně, s tou aurou,“ zamumlala.

„Cítím tvůj žal, Saffron. Je základem každé tvé emoce. Ačkoli ho před okolním světem skrýváš, přede mnou ho neutajíš. I když jsi šťastná, cítím ho v tobě, v každém tvém nadechnutí. Dlouho jsem nechápal, proč jsi tak nešťastná, dokud jsem tě nespatřil léčit tu pobodanou dívku. Vlastně mě napadlo, že jsme si v něčem dost podobní,“ zarazil se, jako by toho prozradil už příliš.

Překvapeně zamrkala, a než si stihla uvědomit, co vypouští z pusy, trpce poznamenala: „Netvor patří k...“ Chtěla říct netvorovi, ale na poslední chvíli se zarazila a spolkla to. Zbytečně.

„K netvorovi, jen to klidně dořekni, Saffron,“ povzbudil ji. „ Já totiž, na rozdíl od tebe, netvor skutečně jsem.“

Saffron otevřela ústa, aby se mu to pokusila vymluvit, jenže v tu chvíli se jeho obličej zase objevil těsně u jejího.

„Pro dnešek by to stačilo, Saffron. Zažila jsi příšernou noc a potřebuješ si odpočinout. Možná by bylo nejlepší, kdybych to zařídil tak, abys na všechno zapomněla.“

Chvíli jí trvalo, než pochopila, co tím naznačuje. Byla natolik lapena jeho krásou, že se na jeho slova zpočátku vůbec nesoustředila.

„Nechci,“ dokázala zaprotestovat, i když to znělo chabě. Byla to radost, co na chvíli spatřila v Nakirových očích?

„Už vím, co máme společného,“ řekla tiše. Hrdlo měla sevřené a vyprahlé, když si ji tak zblízka prohlížel. Mlčel, a tak si olízla rty, než dokončila svou myšlenku: „Je to samota. Ačkoli jsme oba neustále mezi lidmi, vlastně jsme pořád úplně sami.“

Nakir sevřel rty a Saffron pochopila, že se trefila přímo do černého. A taky do velmi bolestivého místa.

„Chce se ti spát, Saffron. Tak moc, že už nedokážeš udržet víčka otevřená,“ zaslechla pak jeho hypnotický hlas a okamžitě usnula.

VII.

Nakir seděl na kuchyňské lince v Saffronině domě a zíral na podlahu, kde se válelo pár drobků z chleba. Propaloval je očima od chvíle, kdy ji jejím vozem dopravil domů a uložil spící do postele.

To, že ji uspal, mu ve chvíli, kdy se k tomu odhodlal, připadalo jako dobrý nápad. Když nad tím nyní přemýšlel, musel si přiznat, že chtěl taky podvědomě uniknout jejímu soucitu, jenž se v ní začal rodit, když pochopila, že i on je nesmírně osamělý.

Možná jsem ji měl přece jen nechat zapomenout, uvažoval. Přestože si to nepřála. Třeba jsem jen obyčejný sobec a zbabělec a dělá mi dobře, že už nejsem sám. Že už nejsem nikdo.

Musel si připustit, že když se před ní odhalil a ona ho neodmítla, cítil upřímnou radost. Jako by konečně našel místo, kam může patřit. Když už nemůže být na místě, které stále považuje za svůj domov.

V takovém rozpoložení se tedy nacházel, když uslyšel otevírání dveří. Jako první zaslechl Abigail, která jen velice neochotně souhlasila se Sarah, že to byl nakonec dobrý nápad vyrazit si na výlet.

Sarah má v tom včerejšku rozhodně prsty, uvědomil si. Mám o tom říct Saffron?

„Jen mě mrzí, jak dopadla ta vyšetření,“ pronášela zrovna Abigail nešťastně a šourala se ke schodišti.

„Nerouhej se,“ reagovala na to Sarah přísně a rychle odsunula koženou brašnu, kterou tam večer nechal Kevin ležet, aby si jí její tchyně náhodou nepovšimla. „Měla bys být ráda, že se tvůj stav nezhoršil.“

„Já že se rouhám?!“ zvolala Abigail rozhořčeně. „To říká ta pravá. Takhle tu s vámi budu muset vydržet ještě bůhvíjak dlouho.“

Sarah měla chuť jí oznámit, že tak dobře na tom zase není, ale nakonec raději přešla její poznámku mlčením.

Zatímco Abigail stoupala po schodech, Sarah se vydala do kuchyně. Když spatřila vyrabovanou ledničku a všude se povalující obaly od jídla, zhrozila se. Co to tu ten Kevin vyváděl? Rychle se vydala do Saffronina pokoje.

Když potichu vešla dovnitř, našla ji klidně spát stočenou do klubíčka. Zpod peřiny jí vykukovala jedna noha, a tak si Sarah mohla všimnout, že má na sobě džíny. Džíny???

Rychle přejela pohledem pokoj, dokud nespatřila Kevinovy montérky pohozené na koberci.

Takže se to povedlo, zajásala v duchu.

„Ahoj mami,“ pozdravila ji náhle Saffron a rozespale si protírala oči. Sarah rychle nasadila neutrální výraz.

„No dobré ráno. Už zase spíš oblečená?“ nakrčila nespokojeně nos. Chtěla zjistit, co všechno si Saffron z minulé noci pamatuje.

„Promiň, matko, ale byla jsem hrozně vyčerpaná.“

„Zase jsi někoho uzdravovala?“ zeptala se Sarah a jen těžko skrývala zvědavost.

„Ne, to ne,“ posadila se Saffron v posteli. „Ty jsi sem pozvala nějakého elektrikáře?“

Sarah znejistěla. Vždyť si neměla nic pamatovat.

„Nepozvala, proč?“ zalhala hravě.

„Protože sem včera jeden přišel. Povídal, žes ho volala kvůli té vadné zásuvce dole, tak jsem ho pustila dovnitř. Pak se mi udělalo hrozně špatně a omdlela jsem. Když jsem se probrala, pokoušel se mě znásilnit,“ vysvětlovala Saffron a při té vzpomínce se zamračila.

„Ach, Saffron,“ zatvářila se Sarah zděšeně, „ublížil ti? Volala jsi policii?“

To tak, prolétlo Saffron hlavou.

„Ne, mami,“ odpověděla rychle a Sarah se ulevilo. „Ani si moc nepamatuju, jak vypadal. Nakonec se mi podařilo ho setřást a vyhodit z domu,“ zalhala tentokrát Saffron.

„Vážně?“ divila se Sarah a rychle starostlivě dodala: „To je moc dobře, srdíčko. A jak ti je? Musíš se asi cítit hrozně.“

„Ne, jsem v pohodě. Přece mi neublížil.“

„Musela jsi být hodně statečná a silná, žes ho přemohla,“ snažila se o tom Sarah zjistit více.

„No, pomohl mi přítel,“ usmála se Saffron tajuplně. Její matce se to vůbec nelíbilo.

„Nevěděla jsem, že máš přítele,“ poznamenala.

„Já do včerejška také ne,“ odpověděla jí Saffron a na rtech jí pořád hrál ten tajemný úsměv.

„Takže to nebudeš chtít oznámit policii?“ ujišťovala se Sarah.

„Ne.“ Saffron si zase lehla a znovu se zachumlala pod přikrývku.

Sarah pochopila, že jejich rozhovor je u konce. „Dobře tedy. Půjdu uvařit něco dobrého na oběd, ano? Třeba těstoviny se špenátem a sýrovou omáčkou, jak to máš ráda?“

„Jo, díky,“ usmála se na ni Saffron vděčně zpod peřiny a spokojeně zase zavřela oči.

„Jestli chceš ještě zůstat v posteli, měla by ses svléknout,“ podotkla Sarah přísně, než pokoj opustila.

Bla bla bla, přeložila si to Saffron a tiše se zasmála. Už dlouho se necítila tak dobře.

*

Jakmile se Sarah vrátila do kuchyně, vylovila z kabelky mobil a vyťukala Kevinovo číslo. Nechala ho zvonit, dokud se jí neozvala jeho hlasová schránka. Pak zaklela a zvedla ruku, jako by chtěla telefonem mrštit do kouta. Na poslední chvíli svou zlost ovládla a třesoucí se rukou ho položila na kuchyňskou linku.

Byla tak vzteklá, že když si oblékala kuchařskou zástěru, aby si u přípravy oběda nezašpinila šaty, podařilo se jí zavázat pásky až napotřetí.

Oběma rukama se opřela o stůl a se zavřenýma očima se párkrát zhluboka nadechla a vydechla, aby se uklidnila. Rozhodně nestála o to, aby na ní Saffron poznala, že není všechno v pořádku, nebo aby si ji s tím Kevinovým útokem nějak spojovala.

Když se pustila do přípravy jídla, ovládala se už téměř dokonale, jenom oproti normálu občas trochu víc bouchla dvířky od kuchyňských skříněk.

Nakir ji při tom všem sledoval a zlomyslně se usmíval. Měl radost, že téhle odporné ženské překazil její plán. Líbilo se mu, jak se vzteká, a rozhodně si slíbil, že pokud se pokusí Saffron zase nějak ohrozit, tak jí v tom znovu zabrání.

Nad vypočítavým sobectvím téhle ženské se vůbec nepozastavoval. Sice dala Saffron život a naoko se snažila být vzornou matkou, přesto mu bylo okamžitě jasné, že je to jen hra. A Saffron v ní byla přidělena role pouhého pěšáka.

Ani na moment nezaváhal a bezostyšně jí nahlédl do mysli, aby zjistil důvod toho všeho. To, co spatřil, ho nepřekvapilo, pouze to posílilo jeho přesvědčení, že velká část lidstva jsou jen hnusná, sobecká a krutá stvoření.

Viděl, jak si Sarah bere peníze od vyléčených klientů, střádá je na svém tajném účtu a sní o bohatství a výhodách, které jí z toho poplynou. Také se přesvědčil, že ani Saffron, ani Abigail o tom nemají vůbec potuchy. A přečetl si v Sarah i její nápad s dítětem.

Je tak ubohá a hloupá, pomyslel si pohrdavě a opustil její vědomí.

Znovu začal uvažovat nad tím, jestli by tohle vše neměl prozradit Saffron. Netušil ale, nakolik si je dívka vědoma toho, jak ji její matka využívá a že to dělá jen pro svůj vlastní prospěch. Byl si jistý jen tím, že nyní na tom Saffron není tak dobře, aby jí mohl oznámit takovou odpudivou pravdu o její matce.

Nechtěl Saffron ranit. A už vůbec ne teď, když už mu začínala důvěřovat. A navíc, musí s ní probrat něco jiného. Pro tuhle chvíli mnohem důležitějšího.

Když kolem něj Sarah prošla, posunul se kousek stranou. Přešla ke schodišti a zavolala směrem k Saffroninu pokoji: „Oběd bude za chvíli.“

Nakir už na nic nečekal a vydal se nahoru.

*

Kdyby to bylo o pár dní dříve, Saffron by využila možnosti zůstat v posteli tak dlouho, jak by to jen bylo možné. Teď se ale nemohla dočkat, co jí nový den přinese. Nový den strávený v Nakirově společnosti.

Sice se na něj trochu zlobila, že použil své schopnosti, aby ji uspal, ale na druhou stranu mu za to byla vděčná. Rozhodně se nemýlil v tom, jak moc byla unavená, a navíc se už dlouho takhle dobře nevyspala. Byla si jistá, že jí z hlavy vymazal všechny její šílené noční můry, aby ji nerušily.

Slíbil mi přece, že se mnou zůstane. Takže nyní, když jsem si odpočinula, můžeme pokračovat v konverzaci, kterou jsme v noci započali.

Saffron se energicky zvedla z lůžka. Na Kevinův útok už ani nepomyslela. Když zahlédla svůj obraz v zrcadle na zdi, procítěně zakvílela. Vypadala příšerně. Vlasy měla celé zcuchané a včerejší líčení vzalo zasvé.

Rychle se začala svlékat a těšila se na sprchu. Zrovna si rozepínala knoflíky u kalhot, když vtom se zarazila.

„Nakire?“ zavolala ho jménem. Neozval se, Saffron se přesto obezřetně rozhlédla po pokoji. Samozřejmě nic neviděla, takže se pokusila soustředit a vycítit ho. Podle všeho ale byla v pokoji sama, takže dokončila svlékání a odešla do koupelny.

Nakir našel její ložnici prázdnou, v koupelně ale tekla voda. Usadil se tedy v křesle, nohy si natáhl před sebe a překřížil v kotnících. Měl na sobě své oblíbené džíny, tenisky a bílé tričko. Na něm měl ve výstřihu zavěšené nezbytné sluneční brýle.

Trvalo to skoro hodinu, než se Saffron vrátila do ložnice. Měla na sobě župan, umyté a vysušené vlasy si sepnula do culíku.

„Jsem tady,“ upozornil rychle, když se chystala svléknout, a zhmotnil se. „Přišel jsem před chvílí,“ dodal, když v její tváři spatřil nevyřčenou otázku.

„Aha,“ zareagovala a zaváhala.

„Asi bych se měl otočit, nebo tak něco, že?“ zeptal se jí pobaveně.

„Rozhodně bych byla ráda,“ přiznala a trochu jí zrůžověly tváře.

„Ale jenom, že jsi to ty,“ neodpustil si vtip. Vstal a zády k ní stanul u okna.

„Díky,“ uslyšel ji říct a pak jen poslouchal, jak otevírá a zavírá zásuvky prádelníku a dveře od skříně.

„Zlobíš se na mě?“ otázal se jí ledabyle a poctivě koukal ven na trávník.

„Myslíš kvůli tomu, žes mě uspal?“

„Ano.“

„Ano i ne,“ odpověděla upřímně a vysvětlila: „Rozhodně se mi nelíbí, žes na mě použil ty svoje andělské dovednosti. Nechci, abys mě takhle ovlivňoval, Nakire.“

„Ani kdyby to třeba bylo pro tvoje dobro?“ zajímal se.

„Jedině když budu souhlasit, že to skutečně je pro mé dobro, ano?“

„Můžu si to rozmyslet?“ opáčil, ale Saffron poznala, že jen vtipkuje.

„Nemůžeš,“ odvětila s úsměvem a dodala: „Ale na druhou stranu ti za to chci poděkovat, už dlouho jsem se tak dobře nevyspala.“

„Rádo se stalo,“ pravil mile a dál pozoroval mravence, dokud mu po několika minutách neoznámila, že už se může otočit.

Nakir se tedy vrátil zpět do křesla. Nezaujatě si ji prohlížel, ačkoli z jejího výrazu vytušil, že by od něj chtěla slyšet nějaký komentář.

Měla na sobě bokovou džínovou sukni, která jí sahala do půlky stehen, a krajkové tílko v barvě šeříku. Zrovna si obouvala jednoduché černé baleríny a přitom ho poočku sledovala a čekala na jeho reakci.

Nesmírně jí to slušelo, Nakir ale neměl úmyslu jí to oznamovat. Včera se nechal příliš unést svou potřebou její společnosti a málem se s ní zapletl. A to se nesmělo stát. Rozhodl se tedy udržovat si aspoň základní odstup, aby je znovu neuvedl do podobné situace.

Zrovna když se jeho pohled zastavil na jejím culíku, stáhla si z vlasů gumičku a začala si je kartáčovat. Tvářila se trochu rozmrzele, když se od něj žádné reakce nedočkala. Nemohl z té mahagonové záplavy spustit oči, skoro až bolestně toužil po tom, aby se mohl jejích vlasů dotknout. A možná nejlépe rovnou i celé Saffron.

Zamračil se. Tyhle myšlenky jsem si přece zakázal.

Když pohledem utkvěl na jejích rukavičkách a Saffron si toho všimla, odložila kartáč a vážně se na něj podívala. „Té noci jsi mi zachránil život, Nakire. Když jsem se chtěla dotknout své tváře a ty jsi na mě poprvé promluvil.“

„Udělala bys to?“ zeptal se jí klidně.

„Asi ano. Kdybys nevěřil, že to udělám, nevložil by ses do toho. Do té doby jsi kolem mě jenom tak tiše okouněl,“ pokusila se zlehčit své přiznání vtipem.

„Zajímavý výraz. Okouněl,“ uchechtl se a vstal.

Saffron strnula. Chce snad odejít?

Nakir to postřehl. „Ty se mě ještě pořád bojíš, Saffron?“ znejistěl.

„Ne, jen jsem myslela, že už chceš jít pryč a...,“ nedopověděla.

Tázavě pozvedl jedno obočí, ale nepromluvil.

„... a mrzelo mě to. Myslela jsem, že bychom spolu mohli strávit dnešní odpoledne,“ dodala upřímně, ale nedívala se přitom na něj. Nechtěla, aby poznal, jak moc se na to těšila.

Nakir v nitru zaplesal radostí, ovšem navenek nedal nic najevo. Hned jak ji dnes spatřil, poznal podle její aury, že má mnohem lepší náladu. Nechal si to ale pro sebe.

„Myslel jsem, že musíš do práce.“

„Vzala jsem si volno.“

„Aha. Saffron, nechci, abys kvůli mně nějak měnila svůj dosavadní běžný život –“ spustil, ale ona ho přerušila.

„Ještě žes neřekl normální,“ zasmála se, než vážně dodala: „Chci si s tebou zase povídat.“

Nakir neodpověděl. Ze slabého zachvění jejího hlasu nabyl dojmu, že do slova „povídat“ by ráda zahrnula i jiné činnosti, a to mu dělalo starosti.

„Myslela jsem, že bychom po obědě mohli zajet k jezeru. Venku je krásně, můžeme se projít, nebo tak,“ zaváhala, když pořád mlčel. Možná mu připadá, že plácám nesmysly, vždyť je to anděl!

„To je dobrý nápad,“ promluvil konečně a Saffron se ulevilo, když souhlasil.

„Věřím, že matčin oběd ti bude chutnat,“ řekl jí pak. Dneska ti tam nepřimíchala žádnou drogu ani jed, pomyslel si v duchu.

„Já si zatím zajdu do města, abych si trochu dobil baterie. Počkám na tebe u té čerpací stanice, co stojí kousek od baru,“ navrhl.

„Dobře, to by šlo,“ přikývla potěšeně a trochu se otřásla, když jí najednou zmizel před očima. Záclona na okně se jen trošičku posunula, jak jím opustil pokoj.

„Na tohle si nikdy nezvyknu,“ napadlo Saffron a rychle se plácla přes pusu, když si uvědomila, že to řekla nahlas. Pak se tomu jen rozpustile zasmála a rychle seběhla do kuchyně.

*

Saffron vyzvedla Nakira u benzinky. Hned ji však zarazilo, jak divně se tváří, tak chladně a odtažitě.

„Tak co baterie?“ nadhodila tedy, aby tomu přišla na kloub.

„V pohodě,“ odpověděl jen a vyhlížel ven z okýnka. Byl celý napjatý a strnulý.

„Stalo se něco, Nakire? Urazila jsem tě něčím?“ zeptala se ho rovnou.

Nechápavě se na ni podíval. Jakmile přisedl do auta, sundal si sluneční brýle, takže teď mohla zase na chvíli obdivovat krásu jeho očí. Pak se náhle jeho výraz i celé držení těla uvolnily, jako by úplně roztál.

„Promiň, Saffron, to jenom ti lidi,“ vydechl.

„Myslíš ty, ze kterých sis bral energii?“ ujistila se, zda pochopila správně.

„Jo, ti. A vlastně spousta dalších. Většina,“ odpověděl a pohrdavě pokračoval: „Jsou tak přízemní, jejich cíle, jejich touhy.“

„Tak se jim u toho nedívej do hlav,“ poradila mu dotčeně. Já jsem přece taky člověk.

„Když si beru jejich energii, nedokážu tomu zabránit. Spolu s ní do mě přecházejí i jejich emoce a myšlenky,“ vysvětlil. „Ale nejsou takoví všichni,“ mluvil dál už mírněji, když si uvědomil, že ji urazil. „Jen jsem dneska zkrátka měl špatnou ruku při výběru.“

„Chápu,“ pokývala hlavou a už se na něj nezlobila. Hlavou jí vrtala otázka, čím se živil předtím, než padl, ale nevěděla, jestli se na podobné věci smí ptát. Tak jen pevně svírala čelisti a věnovala se řízení.

Když dojeli na záchytné parkoviště u jezera a vystoupili, Nakir si okamžitě nasadil brýle. Pak se oba loudavě vydali po promenádě, která vedla kolem jezera.

„Je tu docela málo lidí,“ divil se.

„Není víkend, to by jich tu bylo mnohem více. Ale tamhle na pláži nějací jsou,“ ukázala Saffron na levý břeh jezera. „A tam je pár rybářů,“ kývla hlavou k vodní ploše, kde se houpalo několik loděk. „Určitě ještě potkáme nějaké rodiny s dětmi nebo cyklisty a taky pejskaře,“ vysvětlovala.

Pozorně ji poslouchal a pak podotkl: „Hmmm, myslel jsem, že Nová Anglie je rájem turistů.“

„To ano,“ usmála se, „jenže spíš těch víkendových nebo milovníků historie. Tady kolem jezera je jich víc až na podzim, když se tu listí barví do všech možných nádherných odstínů žluté a oranžové. Je to krásný pohled. Myslím na ty stromy.“

„To musí být skutečně pěkné,“ souhlasil Nakir a nenápadně si prohlížel její radostný výraz. Teď, když měl na očích své tmavé brýle, to bylo mnohem snazší.

Promenádu tvořila cesta z udusané hlíny, dost široká, aby po ní mohlo jít pět dospělých lidí vedle sebe. Lemovaly ji stromy, různě hustě rostlé. Na pravé straně promenády se často rozestupovaly nebo mizely úplně. Jak se půda mírně svažovala k hladině jezera, vytvářely různá půvabná zákoutí podobná tomu, kde Nakir minulou noc našel Saffron. Stejně tak po levé straně občas lesní porost řídl a pak bylo vidět k silnici.

„Je tu krásně v každém ročním období,“ přikývla a přejela pohledem vodní hladinu.

„Saffron, můžu se tě na něco zeptat? Myslím na něco citlivého,“ doplnil rozpačitě svou otázku.

„Když ti řeknu, že nemůžeš, najdeš si odpověď v mojí hlavě, takže asi můžeš,“ zažertovala. Pořád ji udivovalo, jak lehce přijala skutečnost, že je anděl, a všechny jeho schopnosti.

Právě tak se tomu v duchu podivoval i Nakir.

„Jak je to s tou tvou schopností léčit? A taky ublížit? Máš ji odjakživa?“ vychrlil ze sebe zvědavě.

„Nemám. Přesněji – pokud ano, projevila se až později. Zjistila jsem to o sobě teprve před šesti lety, to mi bylo dvacet,“ začala vyprávět a nakrčila čelo, jak se probírala vzpomínkami.

„Bylo to hrozné. Napřed jsem si totiž myslela, že dokážu jen ubližovat,“ povzdechla si. „Měli jsme doma kočku. Byla mladá a zdravá, matka ji zbožňovala. V den mých dvacátých narozenin mi máma uspořádala oslavu. Když jsem se v ložnici oblékala, uviděla jsem tu kočku, jak si hoví na mé posteli. Rozčílilo mě to, tak jsem ji chtěla shodit. Chytla jsem ji a ona tak divně zavřeštěla a byla mrtvá. Nebyla jsem si jistá, jestli jsem to nějak zavinila já, a tak jsem utekla ven a vedle u sousedů spal na trávníku jejich pes. Byl to buldok, měl hrozně rád děti, nechal se vždycky od každého pohladit...,“ Saffron se smutně odmlčela.

„Takže ses ho dotkla a on taky umřel,“ doplnil chápavě.

Dívka přikývla, zhluboka se nadechla a pokračovala: „Pochopila jsem, že to dělám já. Když jsem se ho dotýkala, zahlédla jsem i to světlo, co mi vycházelo z dlaní. Okamžitě jsem běžela domů a natáhla si máminy zahradnické rukavice. Když mě našla plačící v pokoji, všechno jsem jí to vyprávěla. Nevěřila mi, tak koupila ve městě morče a musela jsem jí to předvést. Teprve pak jsem ji přesvědčila.“

„Rozumím. Co bylo dál?“

„No, matka koupila ta morčata dvě, takže když to první umřelo, zkusila jsem se dotknout toho druhého, tentokrát už v rukavicích, a nic se mu nestalo. Tak mi matka někde našla tyhle krajkové rukavičky a pak mi sama ušila dalších asi padesát párů, abych si je mohla měnit, jak potřebuju. Od toho dne se ke mně chovala, jako bych byla prašivá. A já se jí nedivím.“

„Saffron,“ chtěl ji nějak uchlácholit, nedala mu však prostor, protože dál vyprávěla.

„Když jsem se chodívala v noci napít do kuchyně, slýchala jsem ji, jak se nahlas modlí a prosí Boha o odpuštění za MÉ hříchy. Prosila ho, aby ze mne tenhle trest sňal. To bylo asi poprvé, co jsme se s matkou ve svých modlitbách na něčem shodly. Jenže pak se všechno změnilo, když se tak ošklivě zranila. Vykrajovala zrovna v kuchyni dýni, chtěla z ní udělat polévku, a nešikovně se řízla do paže. Nebyla to hluboká rána, ale dost dlouhá a hodně krvácela. Když jsem ji slyšela vykřiknout, běžela jsem za ní a snažila se zastavit to krvácení. A pak jsem najednou věděla, co mám udělat. Rychle jsem si svlékla rukavičky, a než stihla cokoli namítnout, přiložila jsem jí dlaně na ránu a ona se začala zacelovat. Bohužel nás u toho viděla i babička; taky slyšela mámu křičet a chtěla pomoct. Málem z toho dostala infarkt, no a od té doby na mě shlíží s nenávistí.“

„Nechce přijmout to, co nechápe. Její nenávist je velmi silná, ale taky plná bolesti a strachu. Myslím, že než to uviděla, velice tě milovala.“

Saffron se zaleskly v očích slzy, takže než pokračovala ve vyprávění, sklopila pohled k zemi.

„Asi ano. Když táta umřel, byla jediná, komu na mně opravdu záleželo.“

„Ale –“ chtěl Nakir namítnout něco o Sarah, aby zkusil zahnat Saffronin smutek. I za cenu lži. Ale nedovolila mu to.

„Vím, co chceš asi říct, ale nesnaž se, Nakire. Máma mě nemiluje. Je mi to jasné už dlouho, jen mi nějakou dobu trvalo, než jsem si to dokázala přiznat,“ skočila mu do řeči. „Od té chvíle, co jsem ji uzdravila, mi začala vodit různé nemocné lidi, abych je léčila. Apeluje přitom na moji křesťanskou povinnost, že bych měla svůj dar používat pro dobro ostatních. A tak to dělám.“

Saffron se zastavila, vztáhla před sebe jednu paži a bolavým tónem mluvila dál: „Vím, že je to asi sobecké, ale kdybych si mohla vybrat, nedělala bych to. Nestojím o tu schopnost. Nechápu, proč jsem to zrovna já, kdo se s tím má každou minutu svého života potýkat! A je to hrozný život, Nakire. Když si jen vzpomenu, kolikrát jsem si musela vyslechnout pitomé narážky svého okolí kvůli těm prokletým rukavicím. Kolikrát jsem sobě nebo ostatním málem přivodila smrt jenom proto, že jsem si je zapomněla navléknout. Ty první dny jsem byla jako šílená, dokonce jsem několikrát přemýšlela o tom, že si dlaně prostě useknu. Bála jsem se mezi lidi, bála jsem se, že někoho zabiju nebo že se prozradím a celý svět na mě bude hledět jako na zrůdu. Seděla jsem doma, zamčená ve svém pokoji, surfovala jsem na internetu až do úmoru a hledala někoho, kdo by dokázal něco podobného. Pátrala jsem po vysvětlení, zdůvodnění, proč se mi to stalo.“

„Odpusť, že jsem se ptal. Nechtěl jsem ti způsobit bolest,“ hlesl provinile.

Utřela si slzu, která jí skanula po tváři, a tiše odpověděla: „To nevadí, Nakire. Vlastně je to úleva, že to můžu někomu takhle svobodně a klidně povyprávět, aniž bych se musela bát odsouzení nebo výsměchu.“

Nejraději by ji vzal za ruku, aby jí vyjádřil svou podporu, ale jelikož si to zakázal, použil na to svůj andělský hlas: „Ti, kteří se ti smáli a uráželi tě, byli naprostí idioti, Saffron. A ti, co tě nazývají zrůdou, jsou sami zrůdní. Ty jsi velice odvážná mladá žena, která nese obrovsky těžké břemeno a pomáhá lidem, ačkoli jí to způsobuje hroznou bolest. Nic za to nežádáš, protože jsi veskrze dobrá. Zasloužíš si jen obdiv a uznání.“

Rozechvěle na něj pohlédla. „O bolesti jsem nemluvila.“

„To jsi ani nemusela. Byl jsem u toho, když jsi uzdravila tu pobodanou dívku. Bez tvé pomoci by jistě zemřela. Vrátila jsi jí život, ale zaplatila za to příšernou bolestí. Cítil jsem ji.“

„Jistě, pořád zapomínám, kdo jsi a co dovedeš,“ pousmála se a sešla z cesty směrem k jezeru. Stála tam jednoduchá dřevěná lavička, na kterou si sedla.

Záměrně mu nechala dost místa, aby se mohl posadit vedle ní, Nakir ji však prokoukl a věrný svému slibu to neudělal. Sehnul se pro pár kamínků a teď je házel postupně do jezera.

Chvíli mlčeli, pak už to ale Saffron nevydržela a zeptala se: „Nakire, můžu ti položit taky jednu citlivou otázku?“

Chtěl být spravedlivý, a tak mu nezbývalo než svolit.

„Jaké to bylo? Když jsi padl?“ otázala se tedy nesměle.

Ruka, kterou chtěl vrhnout kamínek, zůstala chvíli jen tak viset ve vzduchu, než ji spustil k tělu.

„Nějakou jinou bys tam neměla? Třeba jak vypadá nebe? Nebo peklo? Jak vypadá Bůh?“ pokusil se lhostejným tónem zamaskovat své skutečné emoce.

„Promiň, že jsem se ptala.“

„Ne, to ty promiň,“ vydechl sklesle, „jen nevím, jak ti to popsat. Bylo to, jako... Vzpomeň si na svou bolest a představ si, že je ještě tak tisíckrát větší. Říkalas, že jsi měla pocit, že zešílíš, ale nestalo se to, protože jsi silná a odvážná a poprala ses s tím. Mě ta hrozná bolest, žal a prázdnota, kterou jsem pocítil, o rozum skutečně připravily. Když jsem přišel o křídla, bylo to, jako by mi vyrvali srdce z těla. Přišel jsem o vše. Ztratil jsem domov, ztratil jsem sebe. Stal se ze mě nikdo, nikam jsem nepatřil.“

Věděla, že kdyby se mu nyní mohla podívat do očí, spatřila by v nich hluboký žal. Jeho hlas byl sice krásný, ale plný bolesti a hořkosti.

„Proč...,“ odkašlala si, aby její hlas nezněl tak lítostivě, „proč jsi zradil Boha?“

„Nezradil jsem ho!“ odsekl vzpurně, ale pak už mírněji dodal: „Tehdy jsem si to aspoň myslel. Svazovalo mě, že mi dal svobodnou vůli, ale přesto mi přikazoval, co a jak mám dělat. Že jsem se nemohl sám rozhodovat, jak splnit úkol, který mi zadal. Ve své domýšlivosti jsem úplně zapomněl na to, že všechno vytváří a spojuje on, a tudíž jen on má právo rozhodovat o tom, co stvořil. Byl jsem hloupý, arogantní a zvědavý.“

„Zvědavý?“

„Zvědavý na lidi. Víš, přicházel jsem do styku s jejich dušemi, až když zemřeli, ale toužil jsem poznat jejich životy ještě před smrtí. Chtěl jsem cítit to, co oni. Žít to, co oni, ne se jen dívat na nějaké odrazy jejich vzpomínek. Toužil jsem po tom tolik, že když se k tomu přidala má pýcha a hloupá mladická zpupnost, nebylo těžké připojit se k těm ostatním a přijít o křídla. Ale nejhorší na tom je...“

Náhle se odmlčel.

„Ono to může být ještě horší?“ zhrozila se.

Nakir si sundal brýle a nešťastně se na ni zadíval. Saffron se z toho sevřelo srdce smutkem.

„Nejhorší na tom je, že jsem přišel o jeho lásku,“ promluvil znovu a opět pohlédl k jezeru. „Trvalo mi dlouho, než jsem dokázal pochopit a uznat, že jsem pochybil. Odprosil jsem ho už tolikrát. Od chvíle, kdy jsem ho opustil, se mnou už otec ale nemluví. Jako bych pro něj přestal existovat.“

„Myslela jsem, že Bůh je milosrdný. Proto jsem taky věřila, že to, co dokážu, od něj nepochází. Že by přece nemohl po nikom chtít, aby s něčím takovým žil,“ poznamenala tiše.

„Otec na nás nikdy nenaloží víc, než kolik uneseme,“ pousmál se Nakir trpce, než pokračoval: „Přál bych si, aby mi odpustil. Chápu, že nemám právo doufat, že by mi křídla vrátil. Na to jsem už příliš zkažený, ale o jeho odpuštění stojím jako o nic na světě.“

Jeho přiznání ji dojalo.

„Nelituj mě, Saffron, já si to nezasloužím,“ odmítl ostře její soucit. „Když jsem padl, a přišel tak o rozum, stalo se ze mě přesně to, čím nechce být žádné soudné stvoření. Netvor, monstrum, zrůda. Cokoli by sis vybrala, to všechno jsem byl. My padlí andělé nemáme příliš mnoho možností, jak existovat. Buď nejsme nic, jen trosky potácející se světem a přiživující se na energii a emocích lidí, nebo sloužíme tomu nejmocnějšímu z nás. Sloužil jsem mu dlouho, Saffron. Sváděl jsem lidi k hrozným, příšerným věcem,“ odmlčel se, jak se snažil ovládnout svůj zhnusený tón. „A celou tu dobu jsem si to nesmírně užíval.“

„Ale teď už takový nejsi,“ oponovala mu.

„Vždyť ty mě vůbec neznáš,“ povzdychl si a sedl si na zem. Špičky jeho bot byly kousek od kraje jezera.

„To není pravda. Zachránil jsi mi život a nedovolil jsi tomu chlapovi, aby mi ublížil. Jsi tady pro mě a to jsem ještě nikdy nezažila,“ odporovala mu, ale nedokázala se na něj podívat. Její pohled totiž prozrazoval mnohem víc než její ústa.

„Saffron,“ pokusil se něco namítnout, ale ona pokračovala:

„Já vím, nebo spíš tuším, Nakire, že je v tobě něco temného. Vždyť jsi také sloužil peklu, a jak jsi sám řekl, prováděl jsi různé hrozné věci. Viděla jsem, jak dovedeš být hrozivý, když ses díval na toho muže. Ale je v tobě i dobro a to nepopřeš, i kdyby ses snažil sebevíc. Vždyť to, po čem toužíš nejvíc, je odpuštění a láska našeho Stvořitele. Kdybys byl zlý, jenom zlý, přál by sis jiné věci.“

„Jsi příliš laskavá,“ pronesl vděčně a vstal ze země. Právě nyní si přál netoužit tolik po její blízkosti.

„Půjdeme dál?“ pohlédla na něj tázavě.

„Rád,“ usmál se na ni, a když si byl jistý, že se dokonale ovládá, nabídl jí ruku, aby jí pomohl vstát.

S díky přijala.

Jako by úplně zapomněla na to, co se odehrálo včera, napadlo ho překvapeně.

Saffron na to ale nezapomněla. Vlastně se trochu obávala, co se stane, když se ho znovu dotkne, ale zároveň si přála opět pocítit tu blaženost.

Když neucítila nic, pochopila, že Nakir už nedopustí, aby se ta noční chvíle opakovala.

*

Pokračovali v procházce kolem jezera a svorně mlčeli. Nakir měl ruce v kapsách a Saffron si občas podvědomě upravila rukavičky. Dlaně jí připadaly podivně prázdné, když už ji nedržel. Oběma bylo jasné, že mají o čem přemýšlet, a tak si nechali myšlenky běžet hlavou a kochali se krásou letní přírody.

Nakir horečně přemýšlel, jak Saffron sdělit to, co mu leželo na srdci, ale dostatečně šetrně, aby jí neublížil. Velice lehce přijala pravdu o jeho podstatě, přesto si nebyl úplně jistý, jestli unese ještě další podobnou záležitost.

„Vlastně jsem s tebou chtěl mluvit o něčem jiném,“ pronesl do ticha.

„Tak povídej,“ pobídla ho zvědavě.

„Možná to bude znít bláznivě,“ začal pomalu.

„Myslíš jako bláznivěji než to, že já léčím lidi rukama a ty jsi padlý anděl?“ zasmála se a to ho povzbudilo.

„Vlastně asi ani ne,“ opětoval jí úsměv, než pokračoval: „Jde o tu tvoji schopnost. Víš, když jsi uzdravovala tu pobodanou dívku, něco jsem viděl. A pak taky, když jsi léčila tu druhou ženu.“

Saffron se zastavila a zvědavě se zeptala: „Vážně? A copak?“

Proti nim zrovna přicházela skupinka lidí. Nakir zoufale zatoužil po soukromí, aby už jí mohl konečně sdělit, co měl na srdci. Uvědomil si, že jsou kousek od místa, kde se před ním Saffron minulou noc chtěla ukrýt. Vzal ji tedy za ruku a vydal se rychle porostem dál od stezky. Saffron se překvapeně zajíkla, když uchopil její dlaň, ale poslušně se nechala zavést k jezeru.

„Neublížila sis?“ staral se, když se ocitli v tom malém, skrytém zákoutí. Pohledem spočinul na jejích nahých ramenou, aby se přesvědčil, že se nezranila.

„Nic mi není,“ uklidnila ho a vytáhla si volnou rukou z vlasů větvičku, která tam uvízla.

Nakir si uvědomil, že ji stále drží, a také to, že ani Saffron se ho nepouští.

Rychle to tedy napravil a zase od ní kousek poodstoupil. Zdálo se mu, že zaslechl, jak si povzdechla.

„Co to děláš?“ podivil se, když viděl, jak si zouvá boty.

„Jen se trochu zchladím, nevadí? Tak už mi vysvětli, o čem jsi to chtěl mluvit, než jsi mě sem odtáhl,“ pobídla ho a opatrně vstoupila do jezera.

Voda se jí zavířila kolem štíhlých lýtek a odplynula v drobných vlnkách do dáli. Nedokázal od ní odtrhnout oči, jeho pohled pomalu sklouzl přes kolena a stehna až k okraji její sukně.

Ucítil, jak se ho zmocňuje touha, a donutil se zavřít oči, aby dokázal pokušení odolat. Pevně sevřel ruce v pěst, aby ho snad nenapadlo po ní sáhnout, a svíral čelisti, aby mu z úst nevyšel ani hlásek. Byl si téměř jist, že by se ji pokusil svést a že by se mu to povedlo, jako už mnohokrát. Myšlenka na staré zločiny zapůsobila jako studená sprcha, Nakirovo chtění ustoupilo.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se ho Saffron opatrně, když pořád mlčel. Vykopla přitom nohou spršku vody směrem ke středu jezera a vesele se zasmála, když jí pár kapek přistálo na šíji.

Ona si vůbec neuvědomuje, jak na mě působí, pochopil a pak se rychle opravil, jak působí na muže.

„Jo, nic mi není, jen jsem se zamyslel,“ odpověděl rychle, „doufám, že tě z toho jezera nebudu muset zachraňovat, až ti to povím.“

„Tak už povídej,“ usmála se na něj nedočkavě.

„No dobře. Když jsi uzdravovala ty ženy, viděl jsem vedle tebe stát ještě jinou dívku,“ volil opatrně slova.

„Ale já jsem nikoho neviděla,“ podivila se a zorničky se jí rozšířily údivem, když pochopila, co to může znamenat.

„Vidím ji jen já. Řekl bych, že je to kvůli tomu, co jsem,“ vysvětlil.

Saffron pomalu vyšla z vody a přistoupila k němu blíž.

„Je to nějaký démon?“

„Ne. Démon by chtěl ničit, ubližovat a to ona nedělá,“ zavrtěl hlavou a sundal si brýle.

Převaluje je v rukou, jako by se potřeboval něčím zaměstnat, prolétlo jí hlavou.

„Takže je to nějaký duch nebo přízrak? V téhle terminologii se moc nevyznám,“ zachvěla se.

„Nemusíš mít strach, Saffron,“ všiml si toho.

„Já vím, vždyť jsi u mě, že?“ řekla mu s povděkem a zároveň tázavě.

„Ano, to jsem. Tak dlouho, jak jen budeš chtít,“ odpověděl upřímně, ale rychle zavedl hovor zpátky k původnímu tématu, jelikož se opět dostávali na horkou půdu. „Myslím si, že je to neklidná duše.“

„Neklidná duše?“

Nakir sledoval, jak si Saffron obouvá boty, a vysvětloval: „Někdy, když člověk zemře násilnou smrtí, jeho duše nemůže dojít klidu a bloudí po místech, kde žila nebo která znala. Zpočátku se snaží navázat kontakt s některými citlivějšími jedinci. Hledá pomoc, chce se osvobodit a dojít míru. Jenže to málokdy vyjde, tak už pak prostě jenom je.“

„A ta dívka se snažila se mnou navázat kontakt?“ zarazila se Saffron.

„To nevím jistě, ale rozhodně tě nějak využívá,“ odpověděl jí Nakir zamyšleně.

„K čemu?“ zaskočil ji.

„No, pokud takoví lidé, z nichž se po smrti stávají neklidné duše, uměli za svého života něco zvláštního, mohou to pak provádět i po smrti,“ objasňoval pomalu a bedlivě sledoval její výraz.

„Co přesně jsi viděl, Nakire?“ zbledla.

„Nic hrozného, neboj se.“ Zvedl se a přistoupil k ní. Vzal ji lehce za ruku a přejel palcem po krajce rukavičky, než znovu promluvil: „Viděl jsem, že dělá přesně to, co ty. Když ty přiblížíš dlaně ke zraněnému či nemocnému, udělá ona totéž. To světlo, které při uzdravování vidíš, vlastně vychází z jejích rukou, Saffron. Myslím si, že je to ve skutečnosti její schopnost uzdravovat a že tebe potřebuje jako zprostředkovatele. Vysílač nebo tak něco.“

Saffron na něj překvapeně vytřeštila oči. Neřekla na to nic, jen si sedla na kámen a skryla tvář v dlaních.

Chvíli ji tak nechal, když už to ale trvalo dlouho, starostlivě ji oslovil jménem.

„Nic mi není, jen... měla bych asi cítit úlevu, ale já,“ zvedla k němu pobledlý obličej, „jsem z toho všeho hrozně zmatená. Nevím, jestli se radovat, že ty věci vlastně nedělám já, nebo se děsit toho, že mě nějaká neklidná duše násilně usmrcené ženy používá...“ Zbytek věty raději spolkla.

Nakir k ní přidřepl a vzal ji za obě ruce. Tentokrát ho jeho myšlenky nezradily a zůstal klidný.

„Vím, že to je asi hodně nepříjemný pocit. Zkus to brát tak, že je to prostě jen další z řady stvoření, které potřebuje tvoji pomoc,“ uklidňoval ji.

„Ale proč si vybrala zrovna mě? Ze všech lidí?“ nechápala Saffron a v jejím hlase zaslechl jemnou stopu hysterie.

„To nevím, ale jistě k tomu měla nějaký pádný důvod. Nikdy se to nestává jenom tak. Zřejmě vás dvě něco spojuje. Jen klid,“ stiskl jí povzbudivě dlaně.

„Tobě se to lehko říká. Tebe žádný duch nevyužívá, vždycky jsi byl na té druhé straně,“ promluvila tiše, ale okamžitě ji zamrzelo, co vypustila z pusy. „Promiň, Nakire, neměla jsem právo.“

„Zasloužil jsem si to, Saffron. A máš naprostou pravdu. Když mi to ale dovolíš a budeš mi i nadále důvěřovat, pokusím se zjistit, proč si tě vybrala, jak bychom jí mohli pomoct a osvobodit ji. A tím i tebe,“ prohlásil vážně a zahleděl se jí upřeně do očí.

Když už nedokázala jeho pohled vydržet, sklonila hlavu a váhavě se zeptala: „Slibuješ?“

„Máš mé slovo,“ přikývl.

*

Sarah seděla na terase domku a prohlížela si svou pečlivě udržovanou zahrádku. Ačkoli bylo teprve pozdní odpoledne, popíjela už druhý gin s tonikem. Potřebovala se uklidnit a přemýšlet a tohle jí pomáhalo se uvolnit.

Kevinovi volala už asi stokrát, hovor ale vždy skončil v hlasové schránce. Když tedy její mobil konečně zazvonil, málem jí překvapením vypadl z ruky.

Jakmile ale na displeji spatřila Saffronino číslo, rozhodně byla více než zklamaná.

„Poslouchám,“ ohlásila se stroze.

„Mami, mohla bys na dnešek večer pozvat pár klientů?“ ignorovala Saffron její nepříjemný tón, který okamžitě zjemněl, když Sarah došlo, oč ji dcera žádá.

„Jistě, jistěže pozvu. Cože jsi tak rychle změnila názor? Myslela jsem, že ti to vadí,“ podivila se Sarah tentokrát upřímně.

„Napadlo mě, že máš asi pravdu v tom, že bych měla pomáhat lidem,“ odvětila Saffron a vůbec kvůli své lži necítila žádné výčitky.

„Věděla jsem, že to jednou pochopíš,“ pravila Sarah laskavě, „hlavně se neopozdi, zlatíčko.“

„Neboj, mami, budu doma včas,“ uklidnila ji dívka a zavěsila.

Konečně aspoň nějaká dobrá zpráva, pomyslela si Sarah potěšeně a rozhodla se, že si namíchá ještě jeden drink. Dobré zprávy se přece mají oslavit.

VIII.

Saffron zaklapla mobil, strčila ho zpět do kabelky a hodila ji dozadu na sedadlo auta. S Nakirem se k němu vrátili, hned jak se dohodli, co podniknou ve věci odhalení toho přízraku.

„Myslíš, že se to podaří?“ zeptala se Saffron nejistě. Nakir stál vedle ní, zády opřený o auto, ruce založené na prsou. Na očích už měl zase sluneční brýle.

„Vážně nevím, Saffron. Nic jiného mě ale zatím nenapadlo. Tebe snad ano?“

„Ne, to ne. Jen bych si přála, aby to fungovalo. Ale bojím se, že tak snadné to nebude.“

„Pak vymyslíme něco jiného,“ řekl prostě.

„Už víš, jak s ní zkusíš navázat kontakt?“ zeptala se zase.

„Zkrátka ji oslovím. Tedy jako anděl našeptávač,“ vysvětlil.

„Určitě budeš tak laskavý a přeložíš mi to, že?“ rýpla si do něj.

„Pamatuješ, jak jsi zaslechla můj hlas v hlavě? Když jsem se ti snažil zabránit, aby sis vzala život? Tak přesně tím způsobem oslovím ji,“ nevšímal si její poznámky. Bylo mu jasné, že Saffron má plnou hlavu nových starostí a nechtěla ho nijak vážně urazit.

Saffron už nedodala nic, pohledem zachmuřeně těkala po okolí. Parkoviště se pomalu vyprazdňovalo, jak se začínalo stmívat.

„Pořád mi vrtá hlavou, že tě jejich existence nijak zvlášť nepřekvapila,“ promluvil Nakir po chvíli.

„Myslíš duchy? Už jsem o nich slyšela.“

„Vážně? A od koho?“

„Už jsem ti vyprávěla, že když jsem objevila tu svoji dovednost... tedy ne svoji... no to je jedno,“ zadrhla se, než navázala: „Tehdy jsem strávila spoustu hodin na internetu, hledala jsem informace o tom, co dokážu, odkud to pochází. Přitom jsem na síti komunikovala s různými lidmi. Většina z nich byli podivíni nebo naprostí magoři, ale jednou večer jsem si takhle povídala se ženou jménem Cora. Byla odněkud z Británie, z Helmsley, myslím, ale to už si nejsem jistá, a ta mi vyprávěla, že jednu dobu vídala přízrak ženy, která žila někdy ve středověku. Zprvu jsem jí nevěřila, ale pak jsem si uvědomila, že asi skutečně existuje něco mimo náš svět, nějaká síla. A když někdo jako já dokáže uzdravit na smrt nemocné, tak proč by ona nemohla vídat nějakou středověkou šlechtičnu.“

Když spatřila Nakirův chápavý úsměv, oplatila mu stejnou mincí.

„A pak ses mi zjevil ty, padlý anděl, a v podstatě mi nepřímo potvrdil existenci upírů, takže mě skutečně nepřekvapí už nic,“ dodala žertovně.

Nakirovi napřed jen zarachotilo v hrudi, pak se už ale přestal ovládat a rozesmál se na celé kolo. Smál se tak nádherně, že na něj někteří z ostatních návštěvníků, kteří také nastupovali do svých vozidel, obdivně pohlédli.

Saffron zvuk jeho smíchu zahřál u srdce. Přála si, aby nikdy nepřestal.

„Raději už pojedeme,“ vytrhl ji Nakir z jejího zasnění, ale ještě pořád se pochechtával.

Přikývla a posadila se za volant. Jakmile za sebou zavřel dvířka, sundal si brýle a pohlédl na ni; na tváři mu ještě hrál úsměv.

A jeho oči zářily. Jako by se v nich rozsvítila nějaká skrytá světla, která dodávala jejich smaragdové barvě takový odstín, že z té krásy až mrazilo.

„Když řeknu, že jsem skutečně šťastný, že jsem tě potkal, uvěříš mi?“ pronesl podivně zabarveným hlasem.

Že by to bylo dojetí?

Čekal na odpověď, Saffron však nedokázala promluvit, jak jí z pohledu na něj vyschlo v krku.

„Tak to jsme dva,“ povzdechla si nakonec tiše, nastartovala a vyjela k domovu.

Když zastavili na příjezdové cestě, vedle Saffron v autě už nikdo neseděl. Tedy nikdo, kdo by byl vidět.

„Tohle je vážně divné,“ promluvila Saffron směrem k volnému sedadlu.

„Ale nezbytné,“ ozvalo se ze vzduchu.

„Je to vážně k zbláznění, víš to?“ vzdychla a vystoupila z vozu. Po chvíli, kterou mu poskytla, aby mohl také vystoupit, zavřela dvířka a zamkla. Na jeho odpověď nečekala, přehodila si kabelku přes rameno a vykročila k domu.

Smysly měla napnuté, jak se snažila poznat, jestli ji následuje. Chvilku to trvalo, ale pak ucítila to známé mravenčení na zátylku, a byla si tím jistá.

Sarah už ji čekala. Spokojeně se usmívala, a jakmile Saffron překročila práh domu, spustila: „Tak se mi podařilo domluvit dvě schůzky. První klientka přijede asi tak za půl hodiny a další pak půl hodinky po ní.“

„Dobře, půjdu se převléknout a hned se vrátím,“ pokývala Saffron hlavou a spěchala do své ložnice.

Představa, že dnes opět poslouží tomu přízraku, aby ji využil, se jí moc nezamlouvala. Nikdy se netěšila na to, že bude někoho uzdravovat, ani když ještě věřila, že to dělá ona sama. Připadalo jí to vždycky takové zvrhlé, proti přírodě a jejím zákonům, a děsila se toho, jak se na ni klienti přitom budou dívat. To zoufalství v jejich pohledech, které se vždy změnilo v nevěřícný údiv a překvapení, a když ucítili úlevu a uvěřili, že se vážně uzdravili. Ta otázka v jejich tvářích. Jak je to možné? Jsi požehnaná? Nebo prokletá?

Každý z nich musel slíbit, že její dovednost nikdy nikde neprozradí, ale pochybovala, že to dokážou dodržet. Žila v neustálé nejistotě. V obavách, že ji někdo z těch lidí prozradí a ona se stane středem zájmu vědců a médií a bůhvíjakých dalších podivínů.

Saffron byla tak zabraná do svých myšlenek, že se začala svlékat, a úplně zapomněla, že není sama.

Nakir byl chvíli v pokušení, ale nakonec odevzdaně promluvil: „Jsem ještě pořád tady, Saffron.“

Dívka střelila pohledem k místu, odkud zazněl jeho hlas. „Díky za upozornění, zamyslela jsem se a zapomněla.“ Vytáhla si ze skříně oblečení a odešla se převléknout do koupelny.

Nakir cítil její nervozitu a nechuť. Nevěděl ale, jak jí pomoct.

„Už jsou tady,“ prohodil zamyšleně, když na příjezdové cestě spatřil zastavovat luxusní volvo. To si zase Sarah naplní kapsy, napadlo ho znechuceně.

„Jsem hotová,“ vrátila se Saffron z koupelny. Na sobě měla dlouhé, volné bavlněné kalhoty, stažené na bedrech pouze páskem a neutrální modré tričko bez rukávů, s výstřihem do véčka. Vlasy si sepnula sponou do ohonu.

„Jsi připravený?“ zeptala se do prázdna pokoje.

„Jsem. Zvládneme to, neměj obavy,“ pokusil se ji uklidnit.

„Jasně.“ Otočila se ke dveřím a sáhla po klice.

„Nedovolím ničemu a nikomu, aby ti ublížil,“ prohlásil pevně, protože poznal, že právě tohle ujištění potřebuje.

„Díky,“ vydechla vděčně a vyšla na chodbu.

*

V obývacím pokoji už Sarah konverzovala s hosty. Podle snubních prstenů bylo jasné, že je to manželský pár. Šperky té paní, luxusní manžetové knoflíčky a hodinky jejího muže dávaly pak znát, že hodně bohatý.

„Moje dcera Saffron,“ představila je matka. „A tohle jsou manželé Maynardovi.“

„Dobrý den,“ pozdravila je Saffron zdvořile a čekala, až promluví.

„Paní Maynardová má potíže s otěhotněním,“ začala Sarah, když se k tomu ti dva neměli. Muž si Saffron velice podezřívavě prohlížel.

„Tak vy byste měla dokázat vyléčit manželčinu neplodnost? Takové obyčejné děvče?“ pronesl arogantně.

Saffron si dobře všimla, jak po něm manželka rozzlobeně koukla.

„Promiňte,“ začala pak překotně omlouvat manžela, „to jen, že už jsme skutečně zoufalí. Podle lékařů mám neodstranitelné srůsty na vaječníku a taky ještě nějaké další symptomy, takže u mě nejde použít ani metodu umělého oplodnění. I když nám tvrdili, že to nepomůže, už jsme to několikrát zkusili, ale asi mají pravdu, protože se nám to ještě nepodařilo.“

„Rozumím,“ pokývala Saffron hlavou a přistoupila k ní na délku paží. Hlas paní Maynardové zazněl velmi smutně a Saffron jí bylo líto.

„Ráda vám pomůžu, ale napřed mi vy i váš manžel musíte slíbit, že to nikdy nikomu neprozradíte,“ požádala je vážně.

„Laskavě ale hned zapomeňte na to, že budete moji ženu kuchat někde u vás v kuchyni. Nebo že jí dáte pít nějaké zázračné odvary,“ zabručel pan Maynard úplně stejným tónem jako před chvílí.

„Nic takového nepoužívám,“ odpověděla Saffron klidně. Rozhodně se nemínila nechat vyvést z rovnováhy. „Uvidíte to sám, pokud mi slíbíte, oč jsem vás žádala.“

Když jí tedy manželé dali slib, že nikomu nic nepovědí, oslovila opět tu ženu: „Paní Maynardová, potřebuji, abyste si trošku stáhla sukni a odhalila pupík a podbřišek.“

Žena zaváhala a nejistě pohlédla na manžela.

„Váš muž tu může samozřejmě zůstat, nebo pokud chcete, můžeme ho naopak požádat, aby nám poskytl soukromí. Stejně tak jestli vám vadí přítomnost mé matky, může nás nechat o samotě,“ uklidňovala ji Saffron.

„Ne, to ne. Já jenom, že nevím, co mi budete dělat. Bude to bolet?“ strachovala se paní Maynardová.

„Nebude, nebojte se. Jen se vás dotknu na břiše, nic víc,“ usmála se Saffron povzbudivě.

„Cože??? A to má jako moji ženu uzdravit?“ vytřeštil pan Maynard nechápavě oči.

Saffron jen přikývla a vyčkávala.

Žena ještě chvíli váhala, pak si ale rychle stáhla sukni tak, jak ji požádala.

„Ještě prádlo. A podržte si prosím halenku.“

Jakmile byla paní Maynardová připravená, přistoupila Saffron k ní a sundala si rukavičky. Pak se předklonila a jemně přiblížila dlaně k její kůži, až se jí téměř dotkla. Zavřela oči, soustředila se a po chvilce ucítila, jak jí z dlaní proudí horko. Otevřela oči a sledovala tu zlatavou záři, vstupující nyní do podbřišku klientky.

Zaslechla, jak pan Maynard tlumeně zahromoval.

„To je příjemné,“ uslyšela šeptat jeho ženu.

A pak to všechno skončilo, léčivé světlo zhaslo. Po celou dobu se snažila zjistit, jestli stejně jako Nakira nevycítí i tu druhou bytost, bylo to však marné.

„To je vše,“ napřímila se Saffron a kousek ustoupila. „Doporučila bych vám ještě dnes se pokusit o miminko a zaručuji, že se to povede.“

Paní Maynardová si mezitím upravila oblečení. „Snad to vyjde.“

„Určitě,“ ujistila ji Saffron. „Jestli dovolíte, matka vás doprovodí ke dveřím. A nezapomeňte, prosím, co jste mi slíbili.“

Sarah hosty mile vyprovodila z domu a nezapomněla se s panem Maynardem dohodnout na platbě, jakmile se manželčino těhotenství potvrdí.

Saffron si mezitím sedla na pohovku a snažila se uvolnit. Nejraději by se Nakira zeptala, jestli se mu to podařilo, matka by ji ale mohla uslyšet.

„Za chvilku je tu ten druhý klient, Saffron,“ ozvalo se vedle ní. Otevřela oči a viděla, jak jí Sarah podává sklenici s vodou. „Po uzdravování míváš vždycky žízeň,“ podotkla.

„Díky, mami,“ vzala si dívka sklenici a vypila ji až do dna.

*

Nakir stál vedle pohovky a sledoval tu scénu. Sarah zářila štěstím, jistě panu Maynardovi naúčtovala tučnou částku. Saffron byla velice neklidná a hlavně zvědavá. Všiml si, jak neustále bloudí pohledem po pokoji ve snaze zahlédnout aspoň nějaké náznaky jeho přítomnosti nebo toho, že je tady ta druhá bytost.

On sám však příliš velký důvod k radosti neměl. Duch ženy se skutečně znovu objevil, když Saffron začala s léčbou, a Nakir si ji mohl pořádně prohlédnout. Když ji ale oslovil, na jeho hlas vůbec nereagovala. Snažil se, seč mu síly stačily, ale k ničemu to nevedlo.

Zatím, opravil se Nakir v myšlenkách a nevzdával se.

Jakmile dorazil druhý klient a Saffron začala s jeho léčením, objevila se dívka znovu. Nakir na ni opět promluvil, vložil do svého andělského hlasu veškerou sílu padlého našeptávače. Když se však začal přízrak mladé ženy pomalu rozplývat, pochopil, že uzdravování nemocného už se blíží ke zdárnému konci.

Naposledy tedy ducha oslovil a vysvětlil, že nabízí pomoc. Žena už se téměř rozplynula, když tu náhle k němu obrátila tvář. Celý její obraz se třepotal v posledních záchvěvech té prapodivné energie, která ji připoutala ke světu, kam už nepatřila. Jako by jí celou prosvítala bílá záře.

Oči měla černé, výraz ve tváři plný bolesti a strachu. Otevřela ústa, aby promluvila.

A pak náhle zmizela úplně.

*

Saffron za sebou rychle zavřela dveře svého pokoje a unaveně se svalila na postel.

„Jsi tady?“ zeptala se do prázdna.

Nakir se místo odpovědi zhmotnil.

„Tak co jsi zjistil?“ vyhrkla nedočkavě. Zaváhal a to Saffron nevěstilo nic dobrého.

„Nepovedlo se to, že?“ vydechla zklamaně.

„Ne tak docela. Myslím, že jsem kontakt navázal, ale nezjistil jsem nic,“ přisedl si na protější stranu lůžka. Rozhodně se sebou nebyl spokojený.

Když uviděl její nechápavý výraz, vše jí podrobně povyprávěl.

„Vážně na tebe chtěla promluvit?“ ujišťovala se Saffron.

„Jsem si tím jistý,“ přikývl.

Hlasitě vzdychla a lehla si na bok, hlavu si opřela do dlaně. „No tak to příště zkusíš znovu. Nejlépe hned zítra, aby si to do té doby nerozmyslela. Pokusíš se znovu, viď?“

„Slíbil jsem to,“ přitakal.

„Dobře,“ usmála se na něj vděčně a položila si hlavu na polštář. „Jak vlastně vypadala?“

„Bývala to asi hodně hezká dívka, když ještě žila. Věk tak dvacet, odhaduji. Měla na sobě dlouhou hnědou sukni, bílou halenu a hnědý živůtek s dlouhým rukávem. Vypadalo to trochu jako oblečení ženy z chudších vrstev někdy ze 17. století,“ odpovídal zamyšleně.

„Říkal jsi, že vypadá tak na dvacet?“ zbystřila.

Když nechápavě přikývl, vyjeveně promluvila: „Mně bylo taky tolik, když se u mě ta schopnost projevila! Mohl by to být ten důvod, proč si vybrala zrovna mě?“

„Možné to je,“ usoudil a chmurně dodal: „Zemřela tak mladá.“

„Chudinka. Co se jí asi stalo?“ povzdychla Saffron zamyšleně.

„To budeme muset zjistit, abychom jí mohli pomoci. Pokud je to pravda, tak neklidné duši lze dopřát mír jen tak, že jsou nalezeny a s úctou pohřbeny její tělesné ostatky.“

„Doufám, že nám v tom sama pomůže,“ podotkla Saffron nejistě a zívla.

„Jsi unavená, musíš si odpočinout, Saffron. Půjdu,“ vstal Nakir, když to uviděl, a chystal se k odchodu.

„Prosím, “ vztyčila se na lokti, ale hned nato umlkla.

Nejistě přešlápl. „Copak?“

„Vážně o nic nešlo, nelam si tím hlavu,“ mávla rukou, ale on poznal, že to jen hraje.

„Tak si to teda zjistím sám, no,“ pokrčil ledabyle rameny a pronikavě jí pohlédl do očí.

„Ne, přece jsme se dohodli!“ vyjekla nesouhlasně a hodila po něm polštář.

Zachytil ho ve vzduchu, aniž uhnul pohledem.

„Ještě jsme se ale neshodli na tom, co je pro tvé dobro nejlepší, takže ta dohoda podle mě zatím neplatí,“ ušklíbl se.

„Jestli mi vlezeš do hlavy, tak...,“ vyhrožovala.

„Tak co? Hodíš po mně zase polštářem?“ zasmál se, a kdyby nevěděla, kdo je a co dokáže, cítila by se jeho arogantním tónem uražená.

„To je tak nefér,“ bouchla Saffron vzpurně do matrace. Ještě chvíli si ho zlostně měřila, než neochotně přiznala: „Jen jsem chtěla říct, abys neodcházel. Tedy pokud nemusíš. Cítím se s tebou tak... normálně.“

Ne, chtěla jsi říct dobře, ty zbabělče, vyčítala si v duchu.

„Ach tak.“ Překvapila ho a konečně ji propustil z moci svého pohledu.

Saffron však viděla, že váhá.

„Ale ty máš asi něco důležitého,“ vyhrkla rychle a cítila se hloupě.

„Ne to nemám,“ odtušil věcně a posadil se do křesla. Teď jsi pro mě nejdůležitější ty, proběhlo mu hlavou a intenzita té myšlenky ho velice znepokojila. Neměl bych přece jen raději odejít? Pro dobro nás obou?

„Díky, že zůstaneš,“ hlesla v tom okamžiku tiše, natáhla ruku k nočnímu stolku a zhasla lampu.

V ložnici zavládla tma.

„Spi sladce,“ uslyšela ho pronášet sametovým hlasem. Znělo to trochu jako tenkrát v baru.

IX.

Nakir seděl strnule jako socha a nespouštěl ze spící dívky zrak. Ačkoli se opravdu snažil, nedokázal zahnat představu toho, jaké by to bylo, kdyby teď mohl ležet vedle ní, objímat ji a cítit její blízkost.

Je tak blízko a zároveň tak daleko.

Když zrovna zvažoval, zda by nebylo lepší, kdyby šel raději pryč, aby se mu zase podařilo získat aspoň nějaký odstup, začala sebou házet a neklidně se převalovat. Rozhazovala rukama, jako by se z nich snažila něco setřást, a vyděšeně mumlala:

„Ne... ne, krysy...!“

Porozuměl jejím slovům, teprve když si k ní přisedl a naklonil se nad ni. Vzal ji za ramena, a zatímco na ni mluvil, jemně jí třásl: „Saffron, to nic není, jenom sen, vzbuď se.“

Teprve když jí to rozhodně přikázal, poslechla a otevřela oči. Napřed se ho lekla, byla ještě obluzená noční můrou. Pak se zatvářila zmateně, pohledem rychle přejela místnost a jeho tvář, a až potom se skutečně probudila.

„Co se stalo?“ zeptala se ochraptěle. Byla už naprosto vzhůru a velice intenzivně si uvědomovala dotek jeho horkých dlaní na ramenou.

„Něco ošklivého se ti zdálo, tak jsem tě raději vzbudil. Skoro jsi spadla z postele, jak jsi sebou házela. Povíš mi, co se ti zdálo? Vykřikovalas něco o krysách,“ vysvětlil jí a pátravě na ni hleděl.

„Ach, ty krysy. Bylo jich tam tolik,“ vzpomněla si a zachvěla se odporem.

„Byl to pouhý sen,“ uklidňoval ji. Ze všech sil se snažil soustředit na její hlas a nevnímat tu opojnou vůni, která jí vycházela z pokožky.

Kdybych tak mohl pohladit tu teplou, hebkou kůži, polaskat ji rty.

„Ale byl tak hrozně živý, Nakire. Nevím, kde jsem byla, protože kolem mě byla hrozná tma. Tak hustá, že jsem si neviděla ani na konečky prstů, když jsem je natáhla před sebe. Nikoho jiného jsem neviděla, ale jsem si jistá, že jsem tam nebyla sama. Jako by někde blízko někdo tiše oddechoval, jako ve spánku. Byla tam hrozná zima. A pak se tam objevily ty odporné krysy, napřed jsem je slyšela cupitat po podlaze a pak po mně začaly šplhat, měla jsem je všude, úplně všude. Pokoušela jsem se je setřást, ale nešlo to.“

Když jí chlácholivým gestem jemně stiskl rameno, přikryla jeho dlaň svojí a s vděčným úsměvem se k ní automaticky přitulila tváří.

Nakir se prudce nadechl a sevřel rty.

„Promiň, je ti to nepříjemné?“ otázala se nejistě, když to udělal.

„Bude lepší, když zase půjdeš spát, Saffron,“ zamumlal. Hlas se mu chvěl.

„To není odpověď,“ upozornila ho. „Proč mi nechceš odpovědět?“

Ucítila, jak se jeho druhá dlaň přesunula na její zátylek a prsty jí vjely do vlasů, jako by si chtěl přitáhnout její tvář blíž ke své. V místě, kde se jí dotkl, jí pod kůží vyšlehl plamen a zalil její tělo horkou vlnou.

„Pravdou je,“ promluvil potichu svým sametovým hlasem, „že se mi to líbí. Moc. A to je špatné.“

„Protože jsi padlý anděl?“ zašeptala a netoužila po ničem jiném než stáhnout ho k sobě pod peřinu.

„Přesně tak. Jsem ten zlý, Saffron, i když si to možná nemyslíš. Jen bych tě využil a ublížil ti. A to si nezasloužíš.“ Snažil se přestat myslet na její rty, které si právě navlhčila jazykem.

„Nech na mně, ať se sama rozhodnu, co si zasloužím a co ne.“ Přiblížila svá ústa k jeho a zaklesla se mu pohledem do očí.

„Ne!“ zasténal, když se ho dotkly její rty. Rychle se odtáhl a vrávoravě vstal z lůžka.

„Tohle není správné, tohle se nesmí stát,“ drmolil horečně a svíral dlaně v pěst, jak se snažil ovládnout.

Saffron ucítila téměř fyzickou bolest, způsobenou jeho odmítnutím. Přitáhla si deku a skryla v ní obličej, aby nespatřil slzy ponížení, které se jí draly do očí.

„Odpusť mi to. Nechtěl jsem ti ublížit.“ Poznal to ze změny její aury.

Neodpověděla, Nakir ale slyšel, jak se přikrývkou snaží ztlumit vzlyky.

„Jsem odporný,“ zahučel ponuře a vykročil k oknu. Otevřel ho a vyhoupl se lehce na parapet.

Saffron ucítila venkovní chladný vzduch a zvedla uslzenou tvář.

„Neodcházej,“ zaprosila šeptem. Nějak se nedokázala nadechnout, když si představila, že by ji teď opustil.

Podíval se na ni a měsíc mu přitom osvítil tvář, takže mohla vidět jeho zmučený výraz.

„Vrátím se. Teď spi,“ řekl posmutněle a vyklouzl ven do tmy.

*

Sarah se unaveně došourala do kuchyně. Opět se celou noc neklidně převalovala. Ačkoli už ztrácela naději na uskutečnění svého snu o vnoučeti, nemohla na to přestat myslet.

Saffron teď sice projevila ochotu léčit i další klienty, otázkou ale zůstávalo, jak dlouho jí ta chuť vydrží, než se zase začne cukat.

Nalila si kávu do velkého hrnku, výjimečně si ji osladila a přidala i smetanu. Pro dnešek nebudu řešit své dietní návyky.

V županu a s kouřícím hrnkem v ruce vyšla před dům a vyzvedla ze schránky poštu a noviny. Pak se usadila u stolu v jídelně a pustila se do čtení společenské rubriky.

Pak ale zahlédla ten článek a zarazila se. Z tváře jí zmizela veškerá barva, když ho pozorně pročítala. Ruce se jí roztřásly tak, že hrnek s kávou málem upustila.

Tak teď už chápu, proč mi nezvedá telefon.

Když v kuchyni zaslechla nejisté kroky své tchyně, nezmohla se ani na pozdrav. Abigail to překvapilo, snacha bývala ráno vždy dokonale upravená, milá a usměvavá, jako by neměla na práci nic lepšího než vypadat pořád dobře a ničit svým hraným optimismem náladu ostatních. Nyní však seděla mlčky u stolu a v obličeji byla hrozně bledá.

„Dobré ráno, Sarah. Stalo se něco?“ odhodlala se tedy promluvit na snachu jako první.

Ta jí ale neodpověděla, jen na ni vyděšeně pohlédla.

„Stalo se něco Saffron?“ zhrozila se Abigail upřímně.

„Ne,“ vydolovala ze sebe Sarah a rychle se ovládla. „Saffron je v pořádku. Divím se, že tě to zajímá.“

Abigail se zamračila.

„Nezajímá,“ zahartusila zlostně, její odpověď však postrádala obvyklou razanci.

Sarah byla ovšem tolik zahleděná do sebe, že to vůbec nezaznamenala.

Abigail se napila džusu a do kapsy u sukně strčila jablko. I její dlaně se nyní chvěly potlačovanými emocemi.

Když odcházela z kuchyně, nezapomněla však směrem k Sarah prohodit: „Ďáblova děvko!“

Sarah jen protočila oči a znovu se chopila novin.

Nikdo neviděl, jak se Abigail zalily oči slzami, když stoupala po schodišti do svého pokoje.

*

Nakir seděl na lavičce v městském parku, oči skryté za tmavými brýlemi, které mu umožňovaly nerušeně sledovat okolní dění.

Ne že by ho to nějak zajímalo, jen si potřeboval ukrátit dlouhou chvíli, než dorazí Saffron. Zrovna rozšlápl mobil, ze kterého jí poslal textovku se strohou informací, že je v parku.

Věděl, že přijde, takže nepotřeboval znát její odpověď. Všechny vždycky přišly.

Bylo krásné slunečné odpoledne, takže v parku bylo plno. Nakirovi to vyhovovalo; nebyl tak nápadný a mohl se v klidu živit energií kolemjdoucích. Bylo horko, on to však necítil. V jeho nitru vládl mrazivý chlad.

Když ji spatřil přicházet, málem zaúpěl zoufalstvím. Byla tak krásná! Oblékla si světle zelené šaty na ramínka, které jí povlávaly kolem stehen a ještě více tak podtrhovaly její půvaby. Rozpuštěné vlasy jí v odlescích slunečních paprsků planuly jako živý oheň.

Zpomalila, jakmile ho uviděla, a jen velice váhavě k němu usedla na lavičku.

Ani jeden z nich nepromluvil. Ticho a napětí, které mezi nimi zavládly, byly nesnesitelné. Byla to Saffron, kdo to nevydržel a mlčení prolomil.

„Máš nové tričko,“ prohodila jakoby mimochodem.

„Hmmm. Půjčil jsem si ho ráno,“ odvětil a rychle skryl překvapení. Takový začátek rozhovoru rozhodně nečekal.

„Půjčil? Nebo ukradl?“ V jejím hlase zazněl posměch.

„Vlastně jsem ho dostal,“ snažil se neznít uraženě. „Zašel jsem do obchodu a mile se zeptal prodavače, jestli by mi ho nedaroval. A on samozřejmě souhlasil.“

„Samozřejmě,“ odtušila ironicky.

„Saffron, co se týče té včerejší noci,“ pokusil se dostat k tomu, o čem s ní chtěl mluvit.

Její aura se zbarvila bolestí, zklamáním, smutkem a taky zlostí. Ještě stále se na něj nepodívala.

„Tohle sis taky půjčil?“ ignorovala jeho slova a ukázala botou na rozšlápnutý mobil.

„Ano, půjčil, andělé mobily nevlastní,“ odsekl Nakir podrážděně a chystal se znovu promluvit.

„Jistě,“ poznamenala suše.

„K té včerejší noci,“ zopakoval znova, a cítil se trochu bezradně, když nijak nereagovala.

„Chci vědět jen jedno, co se té včerejší noci týká,“ přerušila ho Saffron odhodlaně, a když vyslovila svou otázku, konečně na něj upřela své pomněnkové oči: „Co se stalo ženám, ke kterým jsi nebyl tak ohleduplný jako ke mně a neodepřel jim svou společnost?“

Její ironie v něm probouzela vztek.

„Když jsem s nimi byl, nedokázal jsem se dostatečně ovládnout, takže jsem nevědomky čerpal z jejich energie po celou dobu, co jsme spolu...,“ zarazil se, jak hledal vhodný výraz. Zlobil se na sebe, že se cítí tak hloupě a bezradně. „Prostě to pro ně bylo jiné než s normálním mužem. Řekl bych o hodně lepší, silnější,“ vysvětloval dál a působil velmi arogantně.

„To proto, že ses s nimi nespojoval jen fyzicky, že? Vstupoval jsi přitom i do jejich myslí.“

Chápala jeho podstatu tak dobře, až ho to děsilo.

Chvíli trvalo, než se zmohl na odpověď: „Spíš jsem je nechal, aby se prolnuly. Ony cítily, co cítím já, a já zase vnímal jejich emoce, když jsem z nich čerpal energii.“

„To musí být velmi silný zážitek.“ Na konci věty se Saffron zachvěl hlas a to mu pomohlo znovu nasadit domýšlivý tón, když odvětil: „To určitě byl. Všude mě pak pronásledovaly, neustále mě hledaly. Už nikdy pak nebyly šťastné. Nikdo se nevyrovná andělovi.“

Saffron sklopila oči, než se odvážila zeptat: „A mě jsi takového osudu ušetřil z jakého důvodu?“

Svou otázkou vzala Nakirovi vítr z plachet, přestože ji mohl očekávat. Jeho bublina arogance splaskla, ačkoli se tomu bránil, a upřímně přiznal: „S tebou je to jiné, Saffron. Jak jsi řekla, oba jsme osamělí a ve společnosti toho druhého se cítíme dobře.“

Když na něj opět utrápeně pohlédla, sevřelo se mu hrdlo a jeho hlas zněl trochu přiškrceně: „Vlastně víc než dobře.“

Zaklel, prudce vstal a ušel pár kroků směrem od ní a zase zpět, aby se uklidnil.

„Ty jiné ženy pro mě nic neznamenaly, tak je to,“ vychrlil ze sebe, jako by měl strach, že brzy najde sílu to před ní utajit. „Bylo to jen další něco, co jsem chtěl a co jsem si prostě vzal. Některé jsem svedl normálně, jiným jsem našeptával. Použil jsem je, vysál je, zlomil jim srdce a asi ukradl i kousek duše a pak jsem je odhodil a šel dál. Bylo jich hodně, Saffron, a se všemi jsem jednal stejně odporně. Na tobě mi ale záleží a nechci být takový.“

„Takže jsi mě od sebe odehnal, protože ti na mně záleží,“ shrnula si pro sebe tiše.

„Jo, tak nějak. Už mi chybí jen svatozář,“ ušklíbl se sarkasticky a znovu dopadl na lavičku.

„Mně na tobě taky moc záleží, Nakire,“ přiznala se po chvíli mlčení.

„O to je to horší, Saffron,“ prohlásil popravdě. „Už tak jsem v pokušení a ty mi to ani neztěžuješ. Jsem prostě ukázkový padlý anděl, nakloněný všelijakým svodům a dostatečně zkažený, abych se nesnažil jim odolat.“ Jeho hlas zněl hořce, byl plný opovržení.

„To není pravda, Nakire. Už dvakrát jsi mě sám před sebou ochránil. Pokud to tedy nebylo víckrát,“ přerušila ho nejistě. Jeho provinilý pohled jí prozradil, že to víckrát rozhodně bylo.

„Nevěděla jsem, že... Co můžu udělat, abych...,“ zakoktala se při tom zjištění.

„Stačí, když mi to nebudeš tak ulehčovat, Saffron,“ poradil jí sklesle.

„Nevím, jestli to dokážu,“ přiznala a začervenala se.

„No, stejně asi moc neovlivníme, jak to skončí,“ ucedil náhle chladně skrze zaťaté zuby.

Musím ji přece nějak odradit, prolétlo mu zoufale hlavou.

„Co tím myslíš?“ zarazila se.

„Zapomínáš, že všechno řídí on,“ ukázal prstem k nebi a mračil se.

„Takový alibismus,“ zavrtěla nevěřícně hlavou.

„Prý alibismus. Tak to prostě je, človíčku,“ ušklíbl se cynicky a pohrdavě si odfrkl.

„Jestli mě chceš tímhle svým hnusným chováním odehnat,“ začala, ale on si přečetl její myšlenky a dokončil za ni: „Tak se ti to tedy daří, Nakire.“

„Jak ses mohl opovážit!“ obořila se na něj.

Lhostejně pokrčil rameny a založil si ruce na hrudi.

„Můžeme se už konečně začít bavit o tom, proč jsem s tebou chtěl mluvit, nebo tě příliš rozptyluji?“ zeptal se namyšleně.

„Zase si tolik nefandi!“ odsekla zlostně. „O co jde?“

„Chci mluvit o tom tvém snu o krysách,“ odpověděl klidně a pak ještě upřesnil: „Vlastně chci tvé svolení k tomu, abych ti mohl vstupovat do snů.“

Saffron zalapala po dechu a vymrštila se z lavičky.

„Ne!!! Ty ses asi pomátl nebo co. To nedovolím!“ vykřikla rozzuřeně, až se několik kolemjdoucích překvapeně otočilo.

„Prosím tě, uklidni se!“ okřikl ji ostře. „Přestaň dělat scény a posaď se. Udělám to, i když mi to nedovolíš, ale chtěl jsem ti ponechat aspoň zdání možnosti volby.“

Jeho slova na ni zapůsobila, jako by ji udeřil do tváře. Zůstala stát s otevřenou pusou a nevěřícně na něj zírala.

Její pohled se mu propaloval hluboko do duše a zraňoval ho víc než cokoli, čím doposud prošel. Proč je to tak těžké být dobrý, Otče, ptal se v duchu nešťastně.

„To tě ani nezajímá, proč to chci udělat?“ pokračoval ve své roli domýšlivého idiota.

„Ne, nezajímá. Jistě pro to máš nějaké ušlechtilé důvody, které mi teď sdělíš tím svým andělským hlasem, a já na to okamžitě přistoupím, protože, kdo by ti odolal, že?“ zašeptala bolestně.

„Neuvidím tam nic, co bych už nespatřil tisíckrát,“ zmírnil svůj tón, aby ji neodradil úplně.

Bylo vidět, že Saffron bojuje sama se sebou, pak ale rezignovaně svěsila ramena. „Tak co tam chceš vidět?“

„Posaď se,“ pokynul jí, „a já ti to vysvětlím.“

Poslechla jako loutka.

Když dál už nic neříkala, spustil: „Jsem si jistý, že se ti ten sen nezdál poprvé, viď? Dokonce si myslím, že se velmi často opakuje.“

Mlčky přikývla.

„Soudil bych, že to ani není sen. Myslím, že se s tebou snaží komunikovat ta dívka, tedy její duch. Ve spánku je totiž mysl člověka nejpřístupnější a funguje trochu jinak, silněji se projevují různé možnosti podvědomí. Je pro ni snadnější vyslat k tobě své poselství, když spíš.“

Saffron překvapeně zamrkala.

„Jenže to, co ti ukazuje, není příjemné, a tak se tomu bráníš a nesnažíš se vnímat, co ti říká,“ pokračoval, ale uvědomil si, že by to Saffron mohlo urazit, a tak rychle dodal: „Což je samozřejmě přirozená reakce. Pokud mi ale dovolíš do toho snu vstoupit, budu to vnímat s tebou a snad konečně zjistíme, co je zač a co nám chce sdělit.“

Saffron mlčela, zírala na své propletené dlaně, položené v klíně.

„Ty mi na to nic nepovíš?“ podivil se.

„A co bys chtěl slyšet? Stejně to uděláš, ať se rozhodnu jakkoli.“

„Je to pro tvé dobro, Saffron,“ poznamenal a uvažoval, jestli to předtím trochu nepřepískl.

„Jistě. Aspoň už je nám oběma jasné, co to moje dobro vlastně je, že?“ ušklíbla se. Když se zatvářil nechápavě, upřesnila uštěpačně: „Přece to, co ty sám za mé dobro uznáš.“ Znovu vstala a chystala se odejít. „Klienti dneska dorazí už kolem osmé.“

Pokýval hlavou a neodpustil si hořkou poznámku: „Tohle je, co jsem, Saffron.“

Bleskla po něm hněvivým pohledem: „Myslela jsem, že tohle je, čím už nechceš být. Myslela jsem, že už nechceš být sám, stejně jako jsem si i já přála zahnat svou samotu. Jenže jestli to předtím, než jsem tě poznala, bylo zlé, tak nyní je to ještě horší. Předtím jsem se tak cítila, protože jsem byla skutečně sama, a teď? Cítím se tak, i když vím, že jsi se mnou. Kéž bych tě nikdy nepoznala.“

Nečekala na jeho reakci, otočila se a odešla.

*

Rozhovor s Nakirem Saffron naprosto vyčerpal. Jeho chování ji hluboce ranilo. Zlobila se na něj, že je takový, i na sebe, že se jím nechala tak snadno ovlivnit.

Jak může ale člověk odolat andělovi?

Doma si vzala prášek na spaní a zalezla do postele. Sarah jí slíbila, že ji probudí, než dorazí klienti, které na dnešek objednala. Když se setmělo, splnila svůj slib a vzbudila ji o něco dřív, aby měla čas se osprchovat a trochu upravit. Takže když dorazil první klient, byla Saffron už připravená.

Než odešla ze své ložnice, pootevřela okno, aby mohl Nakir vklouznout dovnitř, pokud tam tedy už nebyl. Tentokrát to nezjišťovala, nechtěla to vědět.

V obývacím pokoji stála žena a k boku se jí tiskl sotva tříletý hoch.

„Už je tady,“ usmála se Sarah na ženu a kývla ke schodišti, ze kterého Saffron zrovna scházela.

„Dobrý večer,“ pozdravila Saffron a rychle polkla, aby zahnala dojetí, které se jí zmocnilo při pohledu na ty dva. Z ženy čišelo tolik lásky a tolik zoufalé bolesti, že nemusela umět číst její auru, aby to spatřila. Došla až k nim a podřepla k chlapci. „Kdybych věděla, že přijdete s dítětem, mohly jsme se domluvit i na dřívější hodinu, že ano, mami?“ vrhla na oslovenou nesouhlasný pohled.

„Ty bys měl být už v pelíšku,“ pošimrala pak hošíka pod bradou. Zasmál se, jak ho to polechtalo.

„Přijela bych v jakoukoli hodinu, slečno Lawsonová. Záleží mi jen na tom, aby byl Sam v pořádku,“ promluvila ta žena a v jejím hlase zazněl potlačovaný pláč.

„Syn paní Tanerové je od narození slepý,“ vysvětlila Sarah.

„To je mi líto,“ řekla Saffron, ale hned připojila: „Tak to rychle napravíme.“

„Dokážete to? Vážně?“ zeptala se žena nevěřícně.

„S Boží pomocí to má dcera dokáže,“ odpověděla jí Sarah a dodala: „Pojďme se teď modlit k našemu Pánu, aby při nás znovu stál a vedl její ruce.“

Saffron by ji nejraději okřikla, ať už konečně mlčí, že Bůh s tím opravdu nemá co do činění, soustředila se ale na chlapce.

„Já ti teď přiložím ruce k očím, Same, ano? Nemusíš se ničeho bát, ucítíš jenom teplo, jako by ti do tváře svítilo sluníčko, a pak to bude hotovo. Máš rád sluníčko?“ promluvila na něj, aby se nevyděsil.

„Mám. A taky mám rád maminku,“ objasnil Sam.

„Dobře, tak já tedy začínám,“ pousmála se Saffron a přiložila dlaně, ze kterých si stáhla rukavičky, k chlapcovým očím.

Je mi jedno, odkud tahle schopnost pochází, hlavně když to tomu maličkému pomůže, pomyslela si, když začala s uzdravováním.

Jakmile byla hotová, kousek se od Sama odsunula. Chlapec párkrát zamrkal, zaostřil a pak se udiveně otázal: „Co je to?“ Ukazoval přitom na její vlasy, které si spletla do copu, a ten jí teď splýval přes rameno.

„To jsou moje vlasy, Same,“ vyložila Saffron dojatě, protože viděla, že jeho oči už nehledí do prázdna, jak tomu bylo ještě před chvílí. Opatrně se copu dotkl prstem.

„Ukážeš mi, Same, kde mám nos?“ zeptala se ho Saffron, aby měla jistotu.

Naprosto neomylně na něj ukázal, pak se obrátil ke své matce a s dětskou upřímností oznámil: „Maminka má ale jiný vlásky. Hezčí.“

Paní Tanerová hlasitě vzlykla a přiklekla si k němu. Když k ní synek přišel, vzal do ruky jeden její světlý pramen a zeptal se: „To je jiná barva, že jo, mami? Proč pláčeš, maminko?“ polekal se vzápětí, když uviděl její slzy.

„To proto, že jsem šťastná, Same,“ usmála se na něj přes slzy a pak oslovila Saffron: „Slečno Lawsonová, to je skutečně zázrak. Jak se vám jen odvděčím? Dám vám cokoli, oč si řeknete.“

Saffron jen odmítavě zavrtěla hlavou. „Nic nechci, paní Tanerová. Tahle chvíle a vaše štěstí jsou pro mě největší odměnou.“

Byla by se dokázala na ty dva dívat věčně, její radost však zakalila náhlá myšlenka.

„Jen nevím, jak to vysvětlíte svým blízkým,“ poznamenala starostlivě a bez okolků si sedla na koberec. Byla hrozně slabá, Samovo uzdravení ji hodně vyčerpalo.

„Neprozradím vás, slečno Lawsonová, nebojte se. Vaše matka mi vysvětlila, že si nepřejete, aby se to o vás vědělo. Obdivuji vaši skromnost a rozhodně nijak neohrozím vaší anonymitu,“ slíbila paní Tanerová a pokračovala: „Víte, lékaři stejně nikdy nezjistili, proč Samuel nevidí. Když budu tvrdit, že se uzdravil zázrakem, nebudu lhát.“

„Díky, vážím si toho,“ usmála se Saffron vděčně.

Ještě chvíli se kochala pohledem na šťastnou dvojici, než se s ní rozloučili a Sarah je vyprovodila. Vrátila se pak do obývacího pokoje a stanula nad Saffron.

„Vypadáš unaveně,“ prohodila soucitně.

„Taky se tak cítím.“

„Ten druhý klient schůzku zrušil, asi ztratil víru. Tak si můžeš jít odpočinout,“ informovala Sarah dceru a neodpustila si poznámku: „S tím hochem ti to moc slušelo.“

„Nech toho, matko. Už jsem ti řekla, že ode mě se vnoučete nedočkáš,“ odsekla Saffron popuzeně, zvedla se z koberce a vydala se ke schodišti.

*

Když přišla do svého pokoje, napustila si v koupelně plnou sklenici studené vody a naráz ji vypila. Pak si opláchla obličej a vrátila se do ložnice. Posadila se na postel a promnula si oči.

„Protentokrát musím s tvou matkou souhlasit,“ ozval se Nakir od okna. Stál zády k ní, takže mu neviděla do tváře. „S tím chlapcem ti to vážně slušelo. Jednou z tebe bude dobrá máma.“

Saffron se jen ušklíbla, nevěřila, že by mohla být někdy vůbec šťastná, natož mít vlastní dítě. Nemožné. Snad v dalším životě.

„Viděl jsi ji dnes?“ ignorovala klidně jeho poznámku a začala si rozplétat vlasy.

„Ano, viděl,“ přitakal.

„Vypadáš spokojeně,“ podotkla, „ona s tebou mluvila? Co jsi zjistil?“

„Podle všeho ji ten proces uzdravování vyčerpává stejně jako tebe. Plně se soustředila na Sama, takže na mne zareagovala až téměř u konce. Než zmizela, vyslovila jen jednu větu,“ odpovídal zamyšleně.

„Napínáš mě schválně? Jeden by řekl, že už jsi mě dneska potýral dost,“ pronesla otráveně.

„Nechtěl jsem tě týrat. Chtěl jsem, abys věděla, s kým máš skutečně tu čest,“ ohradil se klidně.

„Co ti tedy řekla?“ zopakovala Saffron důrazně. Rozhodně se nechtěla vracet k jejich rozhovoru z parku.

„Řekla jen: ,Ona to vidí‘,“ prozradil konečně a uvelebil se v křesle. Ležérně si přehodil nohu přes nohu.

„To je všechno?“ podivila se. „Co to má jako znamenat?“

„To znamená,“ povzdechl si, jako by ho svými otázkami unavovala, „že mám pravdu, co se tvých nočních můr týče. Ona ti ukazuje, co se jí stalo. Ty to vidíš.“

„Skvěle. Chceš poplácat po rameni? Za to, jak jsi chytrý a skvělý?“ utrousila Saffron jízlivě, i když to na ni skutečně udělalo dojem.

„Budeš na mě teď pořád útočit?“ zareagoval chladně.

„S tím si přece poradíš, ne?“ odvětila posměšně a nestydatě si svlékla džíny. V tričku a kalhotkách zalezla do peřin.

„Měla bys už spát,“ pronesl věcně a rychle zapudil obrázek jejího černého krajkového prádla hluboko do svého podvědomí.

Tentokrát už nepoznamenala nic. Když už si ale myslel, že usnula, znovu tiše promluvila: „Jak poznám, že ses objevil v mých snech a že se mi o tobě jen normálně nezdá?“

„Tobě se o mně zdá?“ pousmál se.

„Odpovíš, než usnu?“ zeptala se ho dotčeně.

„Když vstoupím do tvých snů, ucítíš mou přítomnost a možná uslyšíš můj hlas, ale neuvidíš mě,“ odpověděl.

„Vážně to uděláš, i když ti to nedovolím?“

„Ano,“ přisvědčil odhodlaně, „věřím, že to pomůže.“

„Dobře. Zkusím tomu taky věřit,“ zamumlala už v polospánku. Netrvalo to víc než několik desítek vteřin a tvrdě spala.

*

Znovu se ocitla na tom děsivém místě. Obklopovala ji hustá tma, celá se třásla zimou a také strachem. Vůbec nic neviděla, z prostoru před sebou slyšela tiché oddechování. Saffron se sevřelo hrdlo a na rty se dral výkřik děsu, když zaslechla to známé šustění. Krysy!

Cítila, jak jí očichávají chodidla, jak jí začínají šplhat po šatech výš. Otevřela ústa, aby vykřikla, když vtom zaslechla Nakira: „Klid, jen klid, neublíží ti, Saffron. Dívej se. Co vidíš?“

Jeho přítomnost ji skutečně uklidnila. Nepřestávala se sice snažit ze sebe ty odporné hlodavce setřást, ale už to dělala spíš zhnuseně než vyděšeně.

„Nic nevidím,“ zašeptala a odkopla jednu z krys někam do té tmy. Napnula zrak stejným směrem a konečně spatřila obrysy něčeho na zemi, jako by se všude kolem ní něco povalovalo a dýchalo.

„Něco tu je, Nakire. Něco živého,“ vydechla vystrašeně a couvla, přičemž do jedné té věci narazila.

„Tak jsem tady,“ ozval se za ní náhle tlumený mužský hlas.

Saffron polekaně vykřikla a probudila se.

„Ššš,“ chlácholil ji Nakir. Seděl těsně vedle ní. Saffron napadlo, že se nad ní musel sklánět, když snila. Srdce jí pod dojmem předchozího prožitku zběsile tlouklo.

„Promiň, hrozně jsem se lekla. Bylo to celé tak strašidelné,“ vysoukala ze sebe provinile.

„Nemáš se zač omlouvat, Saffron,“ pronesl klidně, „donesu ti trochu vody a pak si promluvíme o tom, cos viděla. Dokud to máš ještě čerstvě v paměti.“

Když se vrátil z koupelny a ona se napila, byla už klidnější.

„Ale já už jsem ti řekla v tom snu, co vidím.“ Postavila sklenku na noční stolek.

„Vím, ale zkus se zamyslet a znovu si to přehraj v hlavě. Teď, když se necítíš ohrožená, se ti možná vybaví ještě nějaké detaily, které jsi ve spánku mohla vnímat jen podvědomě,“ domlouval jí.

„Dobře,“ přikývla a zavřela oči. Chvíli jen tak klidně oddechovala a on měl možnost se kochat její líbeznou krásou, aniž by o tom věděla.

„Ach ne,“ otevřela je po chvíli a tvářila se nevěřícně.

„Na co sis vzpomněla?“ tázal se napjatě.

„Když jsem zjistila, že v té tmě je ještě něco jiného než krysy, tak jsem se lekla a couvla a přitom do jedné té věci narazila. Myslím, že to byl člověk,“ vydechla, „myslím, že tam kolem mě na zemi leželi lidé. A taky jsem se přitom opřela rukou o zeď a ta byla drsná a studená, asi z kamene, neomítnutého.“

Nakir se zamyslel, mlčel.

„Myslím si, že to bylo vězení, nějaká kamenná kobka. Jsem si tím téměř jistá,“ hlesla a pobledla.

„Takže tu dívku kvůli něčemu věznili,“ přemýšlel nahlas.

„Povídals, že byla oblečená jako ze 17. století?“ zeptala se ho rozechvěle, jak ji právě napadlo něco naprosto šíleného.

„No ano. Sice jen obyčejně, či spíš chudě, ale řekl bych, že ano. Kdyby ty šaty byly honosnější, vypadala by jako žena některého z prvních osadníků tohoto kraje,“ odpověděl a na tváři se mu objevil úžas, jak i jemu došlo, co by to mohlo znamenat.

„Ty myslíš, že by to mohla být...?“ podíval se překvapeně na Saffron.

„A proč by ne? Docela se to nabízí, nemyslíš?“ přikývla pomalu a zamyšleně dodala: „Asi vím, jak to ověřit. Zajedeme zítra do muzea a přesvědčíme se.“

„Bylo by to nejjednodušší vysvětlení, ale nějak mi na tom něco nehraje,“ mračil se, jak o tom uvažoval.

Saffron zívla.

„Uvidíme zítra, už mi to stejně nemyslí.“ Zachumlala se zpátky do peřiny. „Doufám, že se mi dnes už nebude nic zdát. Ráda bych si konečně odpočinula.“

„Nebude, zařídím to,“ slíbil jí něžně.

Saffron sice pochopila význam jeho slov, tentokrát ale nechtěla odolávat magii jeho hlasu, a tak se nechala jeho andělskou mocí ukolébat.

X.

Saffron si namazala toust máslem a s chutí se do něj zakousla. Po včerejšku měla hlad jako vlk.

Když se ráno probudila, Nakir byl pryč. Na jednu stranu se jí ulevilo, jelikož se na něj pořád zlobila, ale když si představila, že by se už neměl vrátit, ovládl ji pocit naprosté beznaděje a prázdnoty.

Zlomil mi srdce a ukradl duši, a to jsme spolu ani nic neměli, pomyslela si trpce.

Z pochmurných myšlenek, které se jí zase začaly honit hlavou, ji vytrhl matčin hlas: „Saffron, slyšíš, co ti povídám? Dneska budu celý den pryč, mám nějaké pochůzky v Bostonu, vrátím se až večer. Postaráš se o babičku?“

Při slově pochůzky se Sarah mihl před očima obrázek jejích zamilovaných denních lázní. Těšila se na masáže, saunu, koupele v bahně, pedikúru, manikúru, očistnou kúru, kosmetiku...

Taky si to zasloužím, celé dny se jen dřu na zahradě, starám se o dům, vyvařuji, nakupuji, běželo Sarah hlavou, zatímco mluvila na dceru.

„Postarám se o ni, jestli mi to dovolí,“ zahuhňala Saffron s plnou pusou.

Sarah jen chápavě přikývla, vzala do ruky kabelku a bez ohlédnutí odešla.

„Vidím, že ti chutná,“ ozvalo se z vedlejší židle. Lekla se, až jí málem zaskočilo.

„Nevěděla jsem, že jsi tady.“

„Vyspala ses dobře?“

„Dobře, díky.“ Chtěla být zdvořilá, ale netoužila nijak nahrávat jeho domýšlivosti.

„To jsem rád,“ prohlásil upřímně. „Kdy vyrazíme?“

„Jen zkontroluju babičku a můžeme jet.“ Vstala od stolu a odnášela nádobí do kuchyně.

„Není třeba, spí a bude spát ještě pár hodin,“ ozvalo se zase kousek vedle ní.

„Jak to víš?“ zarazila se a popuzeně dodala: „Mohl by ses už konečně ukázat? I tak si připadám jako šílenec, nemám potřebu si ještě k tomu povídat se vzduchem.“

„Slyšel jsem v noci, že nespí, tak jsem jí trochu pomohl,“ vysvětlil Nakir a zhmotnil se. Zatajil ale, že to byl Abigailin pláč, co ho v noci do ložnice staré dámy zavedlo.

„Bezva, už manipuluješ i mojí babičkou,“ ušklíbla se.

„Chtěl jsem jí jen pomoct.“

„Jistě. Ty chceš jenom pomáhat,“ podotkla ironicky.

„Přesně to chci. A to taky dělám, i když si možná myslíš něco jiného,“ zamračil se.

„Raději se soustředíme na naše pátrání, souhlasíš? Nechci se s tebou přít,“ povzdechla si a sáhla po klíčích od auta, které nechala ležet na kuchyňské lince.

„Dobrý nápad,“ souhlasil, protože ho to hašteření už unavovalo.

Nasedli tedy do jejího vozu a vyrazili na cestu.

Jelikož byl provoz na silnici dost hustý, cesta do Salemu trvala Saffron trochu déle než obvykle.

„Co si myslíš, že tam zjistíme?“ zeptal se Nakir pochybovačně, když zastavila na jednom ze záchytných parkovišť pro turisty.

„Byla jsem ve zdejším muzeu několikrát, napřed s rodiči, pak i se školou – v rámci výuky historie naší země – a upřímně, nikdy mě téma zdejších čarodějnic nijak zvlášť neuchvátilo. Výstava samotná mi už tehdy připadala jen jako pokus o hrůzu nahánějící divadlo pro malé děti nebo pubertální mládež vyznávající gothic styl,“ vysvětlovala zamyšleně. „Ale pamatuju si, že zahrnovala ukázku ženských dobových oděvů a také různých vyobrazení a kreseb ze soudních přelíčení. Třeba na některém tom obrázku uvidíš tvář té naší neznámé.“

„To je dobrý nápad,“ pravil Nakir uznale.

„I kdyby ne, někde začít musíme,“ odvětila skromně Saffron.

Když zahlédli neogotickou stavbu salemského muzea, přidali do kroku.

*

Nakir si nechal na očích sluneční brýle, i když v nich vypadal trochu podivně, jak se teď procházel mezi skleněnými vitrínami a různě rozestavěnými, nasvícenými dioramaty, které doprovázel z reproduktorů předem nahraný komentář.

V muzeu byli i další lidé, převážně rodiny s dětmi, takže se občas museli proplétat davem, aby si mohli některá vystavená vyobrazení prohlédnout zblízka. Nakir se přitom až úzkostlivě vyhýbal kontaktu s dětmi, hlavně s těmi menšími.

„Co je to s tebou?“ všimla si toho Saffron.

„Nic,“ odtušil stroze a zadíval se do jedné z vitrín.

„Chováš se, jak by ty děti byly prašivé,“ zahučela tlumeným hlasem a bylo znát, že se na něj zlobí.

„Hloupost!“ odsekl šeptem. „Jsou jen malé, příliš malé. Nerad bych jim ublížil.“

Saffron vyletělo obočí nahoru překvapením, když jí došlo, co tím Nakir myslí. Že si právě bere z okolních lidí energii a nerad by do toho zahrnul i ty děti.

„Co by se stalo, kdybys...?“ začala, ale když spatřila temný výraz v jeho obličeji, nevěděla jistě, jestli chce znát odpověď.

„Mohly by zemřít,“ zašeptal.

„Kolik jsi jich už...?“ nedokázala to ani vyslovit.

Uhnul očima, než chmurně odpověděl: „Pár jich bylo, než jsem se to naučil ovládat.“

Saffron zalapala po dechu zděšením, v té chvíli nevěděla, jestli ho nenávidět nebo litovat.

„Možná by bylo lepší, kdybychom se tady nevybavovali a trochu to urychlili,“ utrousil chladně. Saffron ale poznala, že jen maskuje zahanbení.

Mlčky přikývla a popošla zase pár kroků dál.

„Nakire, podívej. To je seznam všech odsouzených a popravených za zločin čarodějnictví,“ ukázala po chvíli na list papíru v jedné ze skleněných vitrín.

„Hmmm,“ naklonil se k ní.

„Pamatuješ, jak jsi mi vyprávěl o neklidných duších? Že se zdržují většinou tam, kde zahynuly nebo žily?“ zeptala se ho rozčileně.

Přikývl.

„Mezi popravenými je i Giles Corey a jeho žena Martha,“ prohlásila, jako by to vše vysvětlovalo.

„No a to znamená co? Před chvílí jsem četl v jiné vitríně, jak toho muže odporně, ale docela důmyslně mučili, až ho zabili. Podle všeho ho uložili do díry, na něj položili dřevěné prkno a na to pak postupně skládali těžké kameny, až ho to rozdrtilo. Umíral tak prý dva dny,“ podotkl zamyšleně.

„Myslela jsem, že ty víš...,“ zarazila se.

„Chtělas říct všechno? Proč bych měl? Putuji sice po světě už velice dlouho, ale to přece neznamená, že jsem všude byl a všechno viděl,“ ohradil se s potutelným úsměvem.

„Tak ve stručnosti,“ začala vysvětlovat, „Giles Corey vlastnil farmu v oblasti Pine Street v dnešním Peabody, vlastně jen kousek od železnice v naší čtvrti. Zemřel tři dny předtím, než odsoudili a oběsili jeho ženu. Na podzim roku 1692. Oba jsou pohřbeni u Křišťálového jezera.“

„Ty myslíš, že by to mohla být Coreyova žena?“ podivil se.

„Proč by ne?“ opáčila, i když si nebyla úplně jistá. Je to až příliš snadné.

„Protože té dívce je něco kolem dvaceti, a Martha tady podle těchto údajů zemřela mnohem starší,“ ukázal Nakir prstem na příslušný řádek seznamu popravených.

„To je pravda,“ musela uznat Saffron a neskrývala zklamání.

Zatímco pohledem znovu zabloudila k vystaveným dokumentům, Nakira upoutala jiná scéna. Vykročil směrem k východu z výstavní síně, vzal přitom Saffron za ruku a vedl ji za sebou.

Zmateně na něj pohlédla, ale pak zjistila, co upoutalo jeho pozornost.

U dveří jedna z muzejních pracovnic nenápadně vystrkovala ven starého, prošedivělého muže, který divoce gestikuloval rukama a něco vykřikoval.

„Proč mě tam vlečeš?“ zaprotestovala Saffron, když vtom se Nakir prudce zastavil, jak před ním proběhlo jedno z neposlušných dětí. Saffron ucítila, jak jí drtivou silou stiskl dlaň, když děvčátko uklouzlo a opřelo se o něj, aby neupadlo.

„Nakire, ne!“ vydechla Saffron polekaně, když ucítila, jak se zachvěl.

Trhl sebou a znovu vyrazil ke dveřím, dívenku nechal upadnout na zem.

Saffron slyšela její pláč a v duchu jásala, že to holčička přežila.

Jakmile se ocitli na volném prostranství před muzeem, Nakir se zastavil a hlasitě si vydechl.

„Tak to bylo o fous,“ vypravil ze sebe ochraptěle.

„Myslela jsem, že se dokážeš ovládat lépe,“ divila se. „Za celou tu dobu, co tě znám, jsem ani jednou neměla pocit, že bys mě svou přítomností nějak oslaboval. Že bys ze mě čerpal sílu.“

„Taky že ne.“ Sundal si brýle a promnul si oči. Ruka se mu chvěla.

„Tak proč je to tak těžké u dětí?“ nechápala.

„Už tak jsem ti odporný, to mám ještě přilévat olej do ohně?“ Nasadil si brýle zpět. Její otázka ale stále visela ve vzduchu.

„Jde o to,“ odkašlal si a zvolil neutrální tón, „že energie dětí je úplně jiná než u dospělých. Děti jsou čisté, většinou ještě neznají a nepáchají skutečné zlo, takže síla z nich načerpaná je naprosto úžasná a obrovská. Ve srovnání s tím, co každý den pociťuji, když sbírám síly z dospělých, je to tak očišťující a uvolňující, že je velmi těžké nechtít takovou energii získat všechnu. A čím víc, tím lépe.“

„To je hrozné,“ vydechla šokovaně.

Otočil se tváří k ní, a ačkoli měl už brýle, cítila jeho planoucí pohled i skrze tmavé sklo.

„Neber to jako obhajobu, ale mezi padlými patřím v tomto směru téměř k neposkvrněným. Znám takové, kteří z jiné energie ani existovat nechtějí. Ano, taky jsem pár dětí připravil o život,“ jeho hlas sklouzl do bolestného šepotu, „ale bylo to nedopatřením, ještě jsem nevěděl, jak se ovládat, jak je vynechat. A nikdy toho nepřestanu litovat. Ale nevyhledávám je a vyhýbám se jim, protože i když jsem padlý, nechci být i temný.“

Kolik toho asi musel vytrpět a všechno kvůli hloupé pýše. A ty teď nad ním ohrnuješ nos, místo abys mu podala pomocnou ruku, vynadala si v duchu.

„To je dobře, Nakire. A s tou holčičkou jsi to dokázal,“ usmála se na něj rozechvěle.

„To jen proto, že jsi tam byla se mnou,“ přiznal upřímně a přejel jí palcem po dlani, kterou stále ještě svíral. Pak ji pustil.

„Teď bychom měli najít toho starého pána,“ prohlásil, a jasně tak naznačil, že předchozí debata je u konce.

„Nechápu ale proč. Co to říkal, že tě to tolik zaujalo? Já jsem nic neslyšela.“

„Já taky ne, ale slyšel jsem ten rozhovor v jejich myslích,“ pousmál se Nakir a prohrábl si vlasy. „Ten muž neustále opakoval, že matou lidi, že všem lžou, když tvrdí, že odsouzených bylo devatenáct. Pořád vykřikoval: ,Dvacet, a ne devatenáct!‘ No a ta žena se ho snažila uklidnit a nenápadně dostat pryč z muzea, aby netropil výtržnosti. Myslela si o něm, že je pomatený.“

„Ale těch popravených bylo devatenáct,“ oponovala Safforn nechápavě.

„Popravených ano, ale podle toho muže odsoudili k smrti dvacet lidí,“ zdůraznil.

„A ty myslíš, že by to mohla být ona? Ta dvacátá odsouzená?“ zeptala se.

„Přesně to si myslím. Potřeboval bych s ním mluvit a zjistit, co je na tom pravdy. A co ještě ví,“ dodal.

„Ale jak ho najdeme?“ znejistěla Saffron a rozhlédla se kolem sebe.

„Zkusím se napojit na jeho mysl. Může to ale chvíli trvat,“ vysvětlil jí Nakir klidně.

„Dobře, tak do toho,“ povzbudila ho.

Když ale řekl, že to bude chvíli trvat, nenapadlo ji, že uplyne téměř hodina, než se mu to podaří.

„Pojď.“ Vzal ji pak znovu za ruku a vydal se směrem k pobřeží.

Jakmile zahlédla bílou čtvercovou budovu na konci dlouhého mola, věděla, že míří k Derby Wharf, pozůstatku salemského nábřeží. Stařec, kterého hledali, stál ve stínu zdi majáku na molu, jednou rukou se opíral o hůl a koukal na moře.

Nakir nechal Saffron stranou, přistoupil k němu a oslovil ho: „Dobrý den, pane. Jmenuji se Nakir a před chvílí jsem v muzeu zaslechl, co jste povídal té ženě. Můžete mi to prosím blíže vysvětlit?“

„Nechte si tu provokaci od cesty, mladý muži,“ zahučel stařík nevraživě.

„Myslím to naprosto vážně,“ nedal se Nakir odradit.

„Jistě, to už mi říkalo víc lidí. A když jsem jim pak pověděl, co vím, vysmáli se mi, že jsem naprostý blázen, jelikož pro svá tvrzení nemám žádný důkaz,“ vychrlil starý pán a změřil si Nakira pohrdavým pohledem.

„Já se vám smát nebudu,“ odvětil Nakir vážně a sundal si brýle. Saffron pochopila, že se chystá využít své andělské moci.

„To tvrdili i ti ostatní,“ zamumlal muž, když ho Nakir lapil do smaragdové hloubky svého pohledu.

„Pověz mi o těch dvaceti odsouzených, starče. Řekni mi vše, co víš,“ pronesl anděl hypnoticky a Saffron se zachvěla, když znovu uslyšela jeho překrásný hlas našeptávače.

Muži se rozšířily zorničky, jak propadl jeho kouzlu, a začal tiše odříkávat: „Víte, naše rodina tady v Salemu žije už od chvíle, kdy bylo město založeno. Mí předci patřili k prvním osadníkům a můj pra-pra-pra-pra-praděd byl pomocníkem kata, který tehdy ty odsouzené věšel. V naší rodině se od té doby traduje vyprávění, že tehdy nemělo být oběšeno devatenáct lidí, ale že jich soud poslal na smrt dvacet.“

„A dál?“ pobídl ho Nakir melodicky.

„To je všechno, víc toho nevím, takhle mi to vyprávěl můj táta a jemu zas jeho táta,“ vzdychl muž bezradně.

„Dobře. Díky za pomoc a příjemný zbytek odpoledne... a života,“ dodal Nakir už šeptem, aby ho Saffron nezaslechla. „Příliš vám ho už nezbývá příteli, tak ho nemarněte zbytečnými hádkami s těmi, kteří vám nechtějí naslouchat. Užívejte si ho, dokud můžete. Je přece tak krásný.“

Saffron viděla, jak se starý muž zasněně usmál, a když od něj Nakir odstoupil, zahleděl se zpátky na moře a začal si tichounce pohvizdovat nějakou veselou melodii.

„Cos to s ním udělal?“ zeptala se ho podezřívavě, když se k ní vrátil.

„Řekl jsem mu, ať si užívá života a nemarní ho hašteřením s hlupáky,“ odpověděl Nakir polopravdou.

„Je šťastný,“ pronesla Saffron a v hlase jí zněl téměř posvátný úžas. „Je děsivé, co dokážeš, Nakire.“

„Zajímá tě vůbec, co jsem od něj zjistil?“ pokusil se odvést řeč jinam.

„Vím, že není jednoduché dělat lidi šťastnými, když ve tvém nitru vládnou bolest a žal,“ poznamenala jemně. Pak si zula sandály, posadila se na kraj mola a nohy spustila k mořské hladině. „Tak co ses tedy dozvěděl?“

Ulevilo se mu, když nepokračovala ve svém proslovu tam, kde začala, i když měla naprostou pravdu. Svezl se vedle ní, dostatečně daleko, aby se nedotýkali rameny, ale dost blízko na to, aby mohl mluvit tlumeně. Pak jí povyprávěl, co slyšel.

Saffron pozorně poslouchala a ve tváři se jí odráželo postupně narůstající nadšení.

„Vypadá to, že jsme jí skutečně na stopě, Nakire,“ promluvila pak radostně. „Odsoudili ji pro čarodějnictví. Třeba někdo viděl nebo věděl, co dokáže. Třeba celé to šílenství propuklo právě kvůli ní. Odsoudili ji, ale nepopravili.“

„Nebloudila by po světě jako neklidná duše, kdyby nezemřela násilně,“ připomněl jí.

„Ach jo, ty mi taky dokážeš zkazit každou radost,“ postěžovala si a vůbec jí nedošlo, jak dvojsmyslně to vyznělo.

Uvědomila si to, až když si ztrápeně povzdechl.

„Netvrdím, že by to nemohla být ta nepopravená odsouzená, Saffron,“ promluvil zrovna ve chvíli, kdy se mu chtěla omluvit za tu nemístnou poznámku. „Dokonce se přikláním k názoru, že by to mohla být ona. Jenže víc nevíme. Proč ji nepopravili, když ji odsoudili. Ten muž nemá pro své tvrzení žádné důkazy, ani historie o ní nic neví, takže se buď nedochovaly, nebo byly zničeny. Vlastně o té ubožačce nevíme stále nic, co by nám blíže osvětlilo její osud.“

„Ach, jaký ty jsi pesimista,“ zavrtěla Saffron nevěřícně hlavou a zvedla se. „Cítím, že se naše pátrání ubírá správným směrem. A tu jistotu jsem předtím neměla. To je přece pokrok, ne?“

„Ano, to je.“ Vstal taky a oprášil se.

„Pár zrnek prachu ti na kráse neubere,“ dovolila si zažertovat a vydala se po molu zpět k parkovišti u muzea.

„Jeden nikdy neví,“ usmál se a následoval ji.

*

Zrovna když parkovala u domu, dostala Saffron hroznou chuť na jablečný koláč. Uvědomila si, že vlastně neobědvala, a těšila se, jak si v klidu něco dobrého připraví, než se matka vrátí domů.

Babička bude mít určitě taky hlad, napadlo ji a spěchala rychle dovnitř.

„Raději zůstanu venku, chci přemýšlet,“ přerušil tok jejích myšlenek Nakirův hlas.

„To můžeš přece i uvnitř,“ udivilo ji to.

„Zůstanu raději venku, budu poblíž,“ trval na svém.

Jestli si mám zachovat odstup a zdravý rozum, potřebuji být chvíli sám, soustředit se.

Celý den nenápadně Saffron pozoroval a nevědomky jej okouzlovala víc a víc. Byla s ním, povídala si s ním, naslouchala mu a smála se jeho pokusům o vtip, ale ne kvůli tomu, že ji k tomu přiměl svou mocí. Brala ho jako normálního muže, přítele, a on se s ní čím dál víc cítil jako doma.

Proč bys mi to ulehčoval, Otče, že? Proč bys mi podal pomocnou ruku, viď?

Nakir si uvědomil, že v poslední době se obrací k nebi stále častěji a stále zoufaleji, i když jeho prosby zůstávaly nevyslyšeny. Navíc čím víc se snažil držet si Saffron od těla, tím víc se mu dostávala pod kůži.

„Jak myslíš,“ uslyšel ji říkat a to ho vytrhlo z přemýšlení.

Jenom pokýval hlavou, počkal, až zmizí v domě, pak se odhmotnil a vyhoupl do koruny své oblíbené borovice.

*

Saffron odložila kabelku na stolek v předsíni a spěchala do kuchyně. V domě vládlo naprosté ticho, babička asi stále ještě spala.

Nakir povídal, že bude spát dlouho.

Otevřela tedy ledničku a nalila si do velké sklenice džus. Žíznivě ho vypila a pak se věnovala dalšímu obsahu lednice. Neměla pocit, že by z něj něco ubylo.

Takže babička asi nic nejedla.

Jelikož Saffron nepatřila k šikovným kuchařkám a příprava jablečného koláče pro ni byla moc složitá, rozhodla se, že vyrobí jediné jídlo, na které si troufá, a to lívance. Vytáhla si vejce a mléko, z kuchyňské skříňky mouku a cukr, a když se skláněla pro mísu a pánev na smažení, všimla si malé kaluže vody, rozlité na podlaze. Od ní pak vedla cestička z dalších loužiček směrem ke schodišti.

Matka by určitě na jejím místě vzala utěrku a začala podlahu utírat, ale Saffron chtěla nejdřív zjistit, odkud se ta voda vzala. Vydala se tedy do obývacího pokoje a pak zamířila ke schodišti.

Obrázek, který se jí naskytl, v ní vzbudil takovou hrůzu, že ji to na chvíli úplně zmrazilo. Nedokázala se pohnout a nedostávalo se jí dechu.

Uprostřed schodiště ležela rozbitá sklenka a voda stékala ze střepů na koberec, který pokrýval schody. Přes okraj vrchního schodu visela babiččina noha v punčoše, pantofel z ní spadl a ležel o schod níž. Chodidlo sebou podivně škubalo. Voda ze sklenice se však ještě ani nestačila všechna vsáknout do koberce, takže ať se stalo cokoli, došlo k tomu před chvílí.

K Saffroninu uchu dolehl podivný syčivý zvuk, a teprve to ji probralo ze ztuhlosti. Rychle vyběhla schody.

Abigail ležela na zádech a celá se třásla. Občas jí zaškubala levá strana obličeje, levou ruku měla podivně zkroucenou a pravou si tiskla na prsa. V obličeji byla rudá a sípavě lapala po dechu.

Saffron pochopila, že jí srdce vypovědělo službu, a rychle v jejích šatech hledala záchrannou pilulku nitroglycerinu, aby ji mohla babičce vsunout pod jazyk. Nic ale nenašla. Přitom si všimla, že jí začínají modrat rty.

Vůbec nevěděla, co má dělat, začínala se jí zmocňovat panika a slzy strachu, které se jí řinuly z očí, rozhodně ničemu nepomáhaly. Bezradně si je setřela hřbetem dlaně a pak se odhodlala udělat jedinou věc, u které si byla stoprocentně jistá, že zabere. Rychle si stáhla rukavičky a přiblížila dlaně k babiččinu hrudníku.

Abigail věděla, že smrt je již nablízku. Jen těžce překonávala bolest, která jí drtila hruď a bránila jí volně se nadechnout. Přesto v sobě našla ještě sílu, aby zasípala: „Ne! Nedotýkej se mě, ty bez... božnice...“

„Nenechám tě umřít, babičko,“ vzlykla Saffron zoufale.

Žena se mátožně snažila pravou rukou odstrčit Saffroniny dlaně od svého těla, přičemž divoce lapala po dechu. „Nedovolím ti to. Nikdy! To raději... zemřu! Ale moje duše aspoň... odejde k Pánu... čistá.“

„Prosím tě, babi, nech mě, ať ti pomůžu, prosím,“ plakala dívka bezradně a snažila se jí rozepnout vrchní díl šatů, aby ji mohla vyléčit.

„Ne!“ zavrčela Abigail chraplavě a ohnala se po ní nezraněnou rukou.

Saffron se od ní nešťastně odsunula, rozhodovala se, jestli může použít nezbytnou dávku násilí, a babičku uzdravit i proti její vůli. Stejně už mě nenávidí, takže co by to změnilo? Mohla by mě nenávidět ještě víc?

„Já to zařídím,“ ozvalo se vedle ní povzbudivě a vmžiku spatřila Nakira.

Abigail ho taky uviděla, jak se zničehonic zhmotnil kousek od ní, a sípavě vyjekla: „Ďábel!“

Nakir se nad ni sklonil, přiblížil svůj obličej k jejímu a začal zpěvně našeptávat: „Jen klid, Abigail, já nejsem ďábel. Naopak, jsem anděl a pomáhám Saffron. Ty jí nyní dovolíš, aby tě uzdravila.“

„Nemůžeš být anděl,“ zašeptala stařena zmodralými rty nevěřícně, „je v tobě zlo.“

Jak to může babička vědět, zajíkla se Saffron překvapeně.

Nakira to ale vůbec nezaskočilo. „To proto, Abigail, že jsem kdysi zlu podlehl. Zanechalo ve mně svou stopu, ale už mi nevládne. Dovol Saffron, aby tě uzdravila. Ani její dar nepochází ze zla.“

„Je to skutečně dar našeho Pána? Celou dobu jsem myslela...,“ nedořekla a hlasitě se snažila nadechnout. Nešlo to.

„Nakire, ona se udusí,“ zasténala Saffron žalostně.

„Všechno pochází od našeho Otce, Abigail. Přijmeš Saffroninu pomoc? Zlomí jí srdce, pokud odmítneš. Velmi tě miluje,“ pronášel hypnoticky.

„Tak dobře, anděli,“ souhlasila Abigail a s posledním výdechem zavřela oči.

„Ne!“ vykřikla Saffron a vrhla se k ní. Pokusila se rozepnout babičce šaty, ruce se jí ale třásly tak, že to prostě nedokázala. Nakir neváhal, jednoduše šaty i se spodním prádlem roztrhl, a odhalil tak ženinu hruď.

Saffron přiložila dlaně k její kůži na místě, kde se skrývalo srdce – hojivé světlo však nepřicházelo.

„Saffron, to zvládneš. Soustřeď se,“ kouzlil Nakir svým hlasem, a když jí položil ruku na rameno, ucítila, jak se jí zmocňuje blažený klid.

Rozhodně to pomohlo. Z dlaní jí začala okamžitě proudit léčivá síla. Netušila, jak dlouho to trvalo, než začala babička zase pravidelně dýchat. Musela ale uplynout dlouhá doba, protože cítila takovou únavu jako ještě nikdy.

„Proč se neprobírá?“ zeptala se ochraptěle, když to zázračné světlo pohaslo, a malátně si navlékala rukavice.

„Pro její tělo to byla velká zátěž. Jen odpočívá. Až se prospí, bude naprosto v pořádku,“ pohladil ji Nakir po rameni, za které ji stále ještě držel.

„Mohl bys ji prosím odnést do jejího pokoje? V posteli si odpočine lépe,“ požádala ho Saffron tiše a odvracela od něj tvář.

„Jistě,“ přikývl, zvedl Abigail do náruče a odnesl ji.

Saffron po čtyřech dolezla ke zdi, opřela se o ni a pokusila se vstát. Neměla v sobě ale žádnou sílu, takže dopadla zpátky na koberec. Seděla bokem ke stěně, opírala se o ni hlavou a snažila se zůstat při vědomí.

Na ruku jí skanulo něco horkého a Saffron si pomyslela, že je to další z těch otravných slz. Chtěla se podívat, ale pohled měla podivně zamlžený.

„Saffron!“ zaslechla Nakirův starostlivý výkřik. Potom k ní poklekl a obrátil její obličej tak, aby na něj viděl.

„Ty krvácíš,“ vyhrkl znepokojeně, když spatřil tenký pramínek krve, jak jí stéká z nosu kolem úst a padá dolů z brady.

„To nic,“ hlesla tiše a omdlela.

*

Když konečně otevřela oči, viděla kolem sebe jen tmu. Přepadl ji pocit klaustrofobie, ale jen co ucítila paže, které ji objímaly, uklidnila se.

„Proč je tu taková tma?“ zeptala se a její hlas se podivně rozléhal po místnosti. „A zima?“

„Ach, Mary, moje milá, copak si to nepamatuješ? Jsi ve vězení, zavřeli tě sem včera,“ odpověděl jí cizí ženský hlas a paže, které ji doposud jen objímaly, ji sevřely pevněji.

„Cože? A kdo jste vy?“ posadila se Saffron prudce a tu osobu odstrčila.

„Ty mě nepoznáváš?“ divila se ta žena. Obličej měla plný vrásek a celý špinavý; podle světlých cestiček bylo poznat, kudy jí stékaly slzy. Vlasy prokvetlé šedivými prameny, dříve jistě upevněné v nějakém drdolu, jí celé zcuchané visely zplihle na ramena. Modré oči na ni hleděly lítostivě.

„Ne,“ odpověděla Saffron pravdivě. Rychle přelétla pohledem po zdech, až na jedné spatřila nahoře malé zamřížované okénko, kterým dovnitř pronikalo slabé světlo zvenku.

„Ach ne, celá ta hrůza tě připravila o rozum,“ vzlykla ta cizí žena a chtěla ji pohladit po tváři, když vtom se prudce rozletěly dveře, kterých si Saffron předtím nevšimla, a dovnitř nahlédl vysoký, svalnatý muž.

„Tvůj manžel dnes zemřel, čarodějnice,“ houkl směrem k té ženě, „dva dny mu ďábel pomáhal nést váhu všech těch balvanů, dva dny nás ve své slepé pýše žádal, ať mu přidáme další, ale nakonec ho satan nechal na holičkách. A tebe taky zradí, babizno!“

Rozcuchaná žena se namáhavě vztyčila a pak se na něj se šíleným křikem vrhla. Hlasitě kvílela, plakala a bušila do něj pěstmi. Aby se jí zbavil, udeřil ji do tváře tak silně, až upadla na zem.

„To nesmíte,“ ohradila se proti tomu Saffron a zvedla ruce v obranném gestu, když vykročil směrem k ní s nataženou dlaní, připraven ji také zbít.

Kolem zápěstí ale měla železné okovy, které jí to hodně ztěžovaly. Když se napřáhl, aby ji uhodil, přikrčila se a skryla obličej do dlaní. Do dlaní bez rukaviček.

Pak všechno náhle zmizelo.

*

Tentokrát to byl Nakir, koho spatřila, když otevřela oči. Stále ještě s ní seděl kousek od schodiště, držel ji v náručí a něco tlumeně pronášel. Jeho slovům však nerozuměla, mluvil prazvláštním jazykem. To, co říkal, ale znělo rytmicky jako báseň.

Modlí se, napadlo ji. Pořád se cítila slabá a naprosto vyčerpaná, viděla už ale normálně a mozek jí taky fungoval, jak měl.

„Je mi zima,“ sdělila mu tiše.

„Ty ses probrala!“ ulevilo se mu. Starostlivě na ni upíral svůj smaragdový zrak, v němž se odrážely hluboké obavy. „Snažil jsem se proniknout do tvé hlavy, ale nešlo to, jako bys byla pryč. Mimo sebe.“

„To ten duch,“ vysvětlila a dodala: „Potřebuju do postele. Je mi mizerně.“

Pohnula se ve snaze vstát, ale Nakir ji uchopil pevněji a zvedl ji. Mlčky odnesl Saffron do její ložnice, položil na postel a přikryl.

„Ty se na mě zlobíš?“ Nerozuměla jeho zamračenému výrazu.

Zavrtěl hlavou, posadil se k ní a vzal ji za obě ruce. Začal je třít dlaněmi a dýchat na ně a Saffron si teprve teď uvědomila, že je má jako z ledu. A také to, že Nakir na sobě nemá tričko.

„Neblázni, Saffron,“ odpověděl něžně a přestal se mračit. „Nejsem jen zvyklý cítit strach a o tebe jsem se hrozně bál. Skoro jsi zemřela. Ještě teď nevysíláš do prostoru téměř žádnou energii.“

Saffron jeho vyznání zahřálo u srdce. „A kde máš tričko?“

Pohledem přejela po jeho hrudi. Byl sice pěkně rostlý, ale žádný velký svalovec. Pokožku měl velice světlou, nepokrýval ji jediný chloupek.

„Tekla ti krev z nosu, potřeboval jsem ji něčím utřít,“ vysvětlil a s úsměvem doplnil: „V obchodě mi darují nové.“

„Jistě,“ zasmála se, a přestože byla k smrti unavená, cítila se úžasně. Jeho laskavá péče a vřelá blízkost byly balzámem na její trápení.

„Měla by sis odpočinout, Saffron.“

„Napřed si poslechni, co jsem viděla,“ oponovala mu.

„To je příjemné,“ zavrněla, když jí začal znovu jemně mnout dlaně. Zarazil se, na krátkou chvilku se vpil pohledem do jejích očí, pak se znovu zamračil, a chtěl s tím přestat.

„Nepřestávej, prosím, můžeš-li. Uklidňuje mě to,“ požádala ho tiše.

„Saffron,“ povzdechl si teskně, „chtěl bych...“

„Co bys chtěl?“ zatajila dech a přehrála si v mysli vše, co by od něj chtěla ona.

Zuřivě po ní bleskl očima, až ji polilo horko. Uvědomila si, že ještě nepřestal sledovat její mysl a že to tudíž všechno viděl.

„Odpusť,“ vypískla a přitiskla si ruku na pusu. Přitom zrudla jako pivoňka.

„Moje chyba, neměl jsem do tebe nahlížet,“ vypravil ze sebe těžce, „nikdy se to nestane, Saffron. Už jsem ti to přece vysvětlil. Dokud tě budu mít rád, nedopustím to.“

„Já vím, ale tolik bych chtěla, aby to bylo jinak,“ zašeptala a sama vyprostila i druhou dlaň z jeho sevření, aby si mohla přitáhnout přikrývku až k bradě.

„Neměl jsem se ti nikdy plést do cesty,“ zahučel trpce a ztrápeně sklonil hlavu.

„To už nikdy neříkej, rozumíš?“ vyhrkla rozčileně. „Jsem s tebou ráda. I když se ke mně občas chováš hnusně. A k ostatním. I když se někdy děsím toho, co dokážeš provádět s lidmi. Přesto jsem od chvíle, kdy jsem tě poznala, šťastná jako nikdy.“

Nakir skryl obličej v dlaních a mlčel.

„Můžu udělat něco, abych to napravila? Aby se ti zase zlepšila nálada?“ zeptala se opatrně.

„To záleží na tom, jak moc jsi unavená,“ odpověděl záhadně, aniž by se na ni podíval.

Když nedostal žádnou odpověď, pohlédl na ni a její naprosto nechápavý výraz ho pobavil.

„Kdyby ses teď viděla,“ pousmál se trošku, „ještě že už nejsem v tvé hlavě. Řekl bych, že teď je tam úplně prázdno.“

Když k nechápavému výrazu přidala ještě mírně připitomělý úsměv, odboural se definitivně a rozesmál se. Jakmile se trochu uklidnil, pokusil se o vážnější tón: „Myslel jsem to tak, že pokud bys nebyla příliš vyčerpaná, mohla bys mi povyprávět, kdes byla, když jsi před chvílí omdlela.“

„Ach tak. No, asi se cítím šíleně unavená,“ utahovala si z něj.

„Před chvílí to tak nevypadalo,“ připomněl jí na oplátku její vášnivé představy.

„No dobře,“ posadila se a zatvářila se, jako by mu prokazovala obrovskou laskavost. Málem ho to znovu rozesmálo.

„Ale až ti to povím, zařídíš, abych se vyspala dorůžova, platí?“ nedala se.

„Máš mé slovo,“ přikývl a pozorně si poslechl její vyprávění.

„Musela ses hodně bát, Saffron. Spadnout do toho takhle po hlavě,“ poznamenal, než pokračoval: „Takže můžeme s téměř naprostou jistotou tvrdit, že ta neklidná duše je dívka jménem Mary, která byla během salemského procesu obviněna z čarodějnictví a odsouzena k smrti. A znala Marthu Coreyovou, přesněji – byla s ní uvězněna.“

„A nebyla popravena s ostatními. Nezachoval se její spis ani žádná informace o její osobě,“ doplnila jeho úvahu a připojila: „A zjistila jsem ještě něco.“

„Jsem jedno ucho,“ pronesl napjatě.

„Když sáhla na paní Coreyovou, nic se jí nestalo. Ani když se dotkla sama sebe. A to neměla rukavičky.“

Tentokrát to byl Nakir, kdo se tvářil nechápavě.

„Mary to určitě dokázala ovládat, Nakire. Sama rozhodovala o tom, jestli svou moc použije nebo ne,“ vysvětlila mu Saffron rozechvěle svou domněnku.

„Tak to je rozhodně zajímavé. Že ona to dokázala, ale ty ne,“ zamyslel se.

„To není zajímavé, ale naprosto na... houby,“ spolkla vulgární výraz. „Bylo by to mnohem snazší, kdybych to uměla ovládat. Ale koneckonců jsem jenom zprostředkovatel, takže proč bych měla mít právo o něčem rozhodovat, že?“ zamračila se.

„Souhlasím s tebou, že to máš těžší, Saffron. Nesmíš ale zapomínat na to, že si tě Mary vybrala vědomě, tím jsem si jistý. Protože máš dobré srdce a neodmítneš nikomu pomoc, i kdyby tě to mělo třeba stát život,“ prohlásil vážně.

„No jistě, tím se to všechno vysvětluje,“ potřásla hlavou. „A ještě něco. Z toho, jak se Martha Coreyová k té dívce chovala, jak ji oslovovala, jsem měla pocit, že si byly nějakým způsobem blízké. Jako by byly přítelkyně, nebo možná i víc než to.“

„Dobře. Já si to teď nechám všechno projít hlavou a ty se prospi,“ odvětil Nakir způsobem, kterému se nedalo odporovat.

Saffron se tedy uvelebila na polštáři, ale ještě než usnula, v polospánku zamumlala: „Musím zavolat matce, ať zruší toho dnešního klienta.“

„Nemusíš, už jsem to udělal,“ uklidňoval ji.

„Jak?“

„Poslal jsem jí z tvého mobilu textovku,“ vysvětlil jednoduše.

„Ta musela řádit,“ zachichotala se Saffron.

„To nevím. Telefon jsem pak vypnul. Když jsem ho znovu zapnul, našel jsem v něm několik zmeškaných hovorů z jejího čísla a pak zprávu, že tedy zůstane do zítřka u kamarádky.“

„Nevěděla jsem, že má takovou, u které by mohla být přes noc,“ zívla Saffron a hned nato upadla do spánku.

Taky že nemá, pomyslel si Nakir rozhořčeně a vybavil si obrázek Sarah, zhýčkané pobytem v salonu krásy, jak si na recepci v jednom bostonském hotelu objednává pokoj na jednu noc. Jak si od recepčního bere s okouzlujícím úsměvem klíče, vchází do luxusního apartmá, a teprve pak dává průchod svému vzteku na Saffron kvůli odmítnutí dnešního klienta – trhá polštář na cucky, až z něj lítá peří.

Pokrytecká mrcha.

XI.

Abigail probudily sluneční paprsky, které pronikly v mezeře mezi závěsy a hřály ji do tváře. Pomalu se posadila na lůžku a zmateně se rozhlížela po své ložnici.

Jak jsem se sem dostala? Poslední, co si pamatovala, bylo, jak si v kuchyni nalévá vodu, protože dostala ukrutnou žízeň. Pak šla nahoru a potom se to stalo. Ta hrozná bolest na prsou, která ji řezala a bodala a bránila jí pořádně se nadechnout!

Sjela rukou k hrudníku a položila si ji na srdce. To ale tlouklo klidně a pravidelně. Zkusila tedy zhluboka nabrat dech a vydechnout, a ani teď nepocítila žádné potíže. Měla bych být mrtvá, protože včera jsem dostala infarkt, problesklo jí hlavou nechápavě. Její prsty narazily na rozškubnutou látku, a když se na sebe podívala, uvědomila si, že má na sobě šaty ze včerejška. Nahoře byly roztržené, protože...

A pak se rozpomněla na všechno. Na Saffron, která se jí snažila pomoci, i na toho muže. Muže s tak svůdným hlasem, že by mu žádná lidská bytost nedokázala odolat.

Abigail si přitiskla ruku na ústa, aby ztlumila vyděšený výkřik, který se z nich dral ven. Anděl! Včera jsem viděla anděla!

Padlého anděla, který se přátelí s její vnučkou. Okamžitě si vybavila jejich rozhovor a hlavou jí zněla jeho slova, když tvrdil, že všechno pochází od Boha. Dobré i zlé. A že Saffronina schopnost léčit je darem od Pána, ne silou pekla.

Abigail zamrkala, jak ji v očích začaly pálit slzy. Je to možné? Opravdu jsem byla celé ty roky tak slepá, že jsem to neviděla? Že jsem se bála vidět, že skrze mou vnučku promlouváš ty?

Vylezla z postele a její tělo se cítilo tak dobře jako ještě nikdy. Byla plná energie, revma i bolesti kloubů byly pryč. Těžkost na hrudi i sípavý dech, to vše zmizelo.

Klekla si vedle postele, lokty opřela o pelest a sepjala ruce k modlitbě. Děkovala za to, že konečně prozřela, a prosila za odpuštění za svou krutost a hloupou zaslepenost, se kterou přistupovala k vnučce poté, co se objevila její léčivá schopnost. Její strach z té nadpřirozené dovednosti by ji možná mohl omlouvat v očích ostatních, protože byla jenom slabým člověkem, pro ni samu to ale bylo neomluvitelné. Zradila svou milovanou vnučku. Odvrátila se od ní ve chvíli, kdy ji nejvíce potřebovala. Kdy potřebovala někoho, kdo by ji miloval a podporoval. Opustila ji a nechala ji vláčet se s tím těžkým břemenem úplně samotnou.

A to si nikdy nedokážu odpustit. Byla jsem zbabělá a tolik jsem jí ublížila!

Modlila se dlouho a věřila, že může doufat v odpuštění shůry, jelikož Pán jí ve své velikosti a skrze svého posla, byť zavrženého, dovolil prohlédnout a umožnil jí tak napravit, co se dá.

Dovolí mi to ale i Saffron?

*

Saffron cítila, jak ji někdo jemně drží za ruku a přes krajku rukavičky ji něžně hladí po hřbetu dlaně. Zprvu ji napadlo, že je to Nakir. Ten pohyb jí byl ale něčím velice povědomý. Celá ta chvíle, kdy se pomalu probouzí a cítí to důvěrně známé hlazení, jí něco připomínala.

A pak si vzpomněla. Když jsem byla malá, budívala mě takhle babička, abych nezaspala do školy.

Váhavě otevřela oči – a uviděla Abigail. Hladila ji a zamyšleně klouzala pohledem po pokoji.

Přes závěsy na oknech dovnitř pronikalo jen matné denní světlo, takže jí Saffron neviděla zřetelně do tváře. Ale byla tady, seděla u ní, zatímco spala, a hladila ji. To bylo dobré znamení.

„Dobré ráno, babi,“ pozdravila ji Saffron tiše, hlasem plným obav.

„Dobré, Saffron.“

„Co tady děláš?“

„Přišla jsem ti poděkovat a podívat se, jestli jsi v pořádku,“ odpověděla Abigail a dodala: „A taky se ti omluvit.“

„Ne, babičko, to přece nemusíš.“ Saffron se posadila.

„Ale ano, musím, děvenko,“ zavrtěla žena zamítavě hlavou a hlas se jí podivně zlomil, než pokračovala: „Řekla jsem ti tolik ošklivých věcí, Saffron. Tolik odporných, krutých slov. A jak jsem se k tobě chovala! Opustila jsem tě, když jsi mě potřebovala nejvíc. Neposlouchala jsem tě, když jsi mi to vysvětlovala. Nerozumím tomu, co umíš, ale to mě přece nijak neopravňuje popírat, že by to mohlo být dobré a prospěšné. Nechápu, proč jsem to přičítala peklu. Hrozně jsem se toho bála, nelíbilo se mi, jak tě to změnilo. Odpusť mi, dítě, jestli můžeš.“

Abigail plakala, proto se jí tak změnil hlas.

Saffron napřed smysl jejích slov nedocházel. Zírala na ni v naprostém úžasu a chvíli jí trvalo, než pochopila.

„Babi, nebreč, nebo začnu taky.“ Objala ji prudce a popotahovala. „Nezlobím se na tebe a nemám ti co odpouštět. Jsem tak šťastná, že mě máš zase ráda.“

Saffron teď rozhodně nemínila babičce vysvětlovat, že její moc pochází od jedné nešťastné zavražděné ženy. Nehodlala riskovat, že babiččinu přízeň znovu ztratí.

Abigail ji také objala a přitiskla k sobě. Ještě chvíli trvalo, než přestala slzet. Pak se od Saffron maličko odtáhla, spočívala na ní milujícím pohledem, utírala jí slzy z tváří a hladila ji po vlasech.

Pak jako by ji náhle něco napadlo, sklouzla pohledem po stěnách: „On tu teď není, že?“

„Ne, babi,“ souhlasila Saffron, jelikož Nakirovu přítomnost necítila.

„Je vážně anděl?“

„Ano, to je.“

„Patří mezi ty padlé, viď? Když po mně sahala smrt, viděla jsem v něm temnotu,“ poznamenala Abigail vážně.

Saffron váhavě přikývla: „Ano, je. Přiznal se, že udělal hrozně moc zlých věcí, a taky mi řekl, že se mu to líbilo. Ale už takový není. Nebyl zlý, když se nechal zlákat, jen hloupý a pyšný. Přál by si svá křídla zpět.“

„Tak je to tedy. Jak dlouho je u tebe?“

Saffron jí tedy vyprávěla vše od začátku, jen detaily o Mary vynechala a také se dopodrobna nešířila o tom pokusu o znásilnění, jinak se snažila ze všech sil držet pravdy.

„Je vidět, že jste se velmi spřátelili,“ poznamenala babička, a když Saffron sklopila oči a nervózně si přitom prohrábla vlasy, nedalo jí to, aby nepoložila další otázku: „Ty ho miluješ, že je to tak?“

Saffron nepřekvapilo, že to babička poznala. Vždycky do ní viděla. Když odpovídala, nezvedla k ní však pohled: „Ano, babi. Ale nemůžeme být spolu.“

„A on by chtěl?“ vyzvídala Abigail opatrně.

„Tebe to nepohoršuje, babi?“ vyhrkla Saffron překvapeně. Čekala bych nějaké kázání o Božím poslu, o hříchu...

„Já už teď vím, že nemám právo soudit chování a myšlení žádného z tvorů. Že vše, co se děje, děje se z vůle něčeho mocnějšího, než jsme my sami,“ odvětila babička moudře a laskavě se na ni usmála.

„Nakir by si to myslím taky přál,“ přikývla Saffron a rovnou jí ve stručnosti vysvětlila důvod, proč se nesmějí stát milenci.

„Hezké jméno, Nakir,“ pokývla Abigail uznale hlavou. „Podle tvého vyprávění usuzuji, že tě zřejmě také musí velmi milovat.“

„Ale k čemu to je, babi?“ položila jí Saffron otázku, kterou si teď kladla čím dál častěji.

„To nevím, ale všechno má svůj důvod, děvenko. A vzpomeň si, co jsem ti říkávala, když jsi byla ještě malá a já se chovala jako správná babička,“ poradila jí Abigail.

„Nikdy neztrácej naději a víru,“ odpověděla Saffron okamžitě.

„Přesně tak, holčičko,“ pohladila ji Abigail po tváři.

Saffron ji znovu objala a vděčně zašeptala: „Jsem tak ráda, že tě mám zpátky, babi.“

*

Sarah za sebou zavřela domovní dveře a zamířila rovnou do kuchyně. Zlost v ní stále vřela, a když si vzpomněla, jak musela uhradit poničené vybavení hotelového pokoje, vzrostla ještě více. Samozřejmě nekladla vinu sobě, ale Saffron a její náladovosti.

Napřed se rozhodne, že klienta přijme, pak zase že ne. Čas utíká a peněz je stále málo.

Když pak spatřila nepořádek, který tam po Saffron zůstal, znechuceně si odfrkla.

Samozřejmě tady nikdo ani nehnul prstem, a ještě po sobě nechaly takový hrozný binec.

Automaticky se dala do uklízení potravin a nádobí, vztekle přitom třískala dvířky od kuchyňských skříněk, až se to rozléhalo po celém domě.

„Já bych to uklidila, mami,“ ozvalo se za ní provinile.

Sarah se otočila a rozzlobeným pohledem si dceru změřila. Podle zváleného oblečení a rozcuchaných vlasů poznala, že Saffron šla už zase spát oblečená. Nad krvavými kapkami na jejím tričku se vůbec nepozastavila.

„Vysvětlíš mi, co se tady stalo? Co má znamenat ten nepořádek? Copak tu musím všechno dělat sama? Jak to, že jsi zase spala oblečená?“ vyštěkla Sarah vyčítavě.

„Už jsem řekla, že bych to uklidila sama, matko. Chtěla jsem nám udělat lívance. Včera,“ ohradila se Saffron bojovným tónem.

„Chceš mi říct, že tenhle nepořádek je tu už od včerejška? Co jsi proboha vyváděla? To jsi tu pořádala nějaký večírek, nebo co?“ zuřila Sarah.

„Tvá dcera včera málem zemřela, takže se uklidni, Sarah,“ vložila se do jejich rozhovoru Abigail, když se jí konečně podařilo sejít ze schodů.

„Cože?“ vyvalila Sarah překvapeně oči.

Vypadá jako nafouknutá žába, napadlo v tu chvíli Saffron a vůbec se kvůli té myšlence necítila provinile. Ale měla bys, je to tvá matka, okřikla se v duchu. Která tě ale nemiluje, zaznělo vzápětí její myslí smutně.

„Měla jsem zase záchvat a tentokrát bych byla skutečně zemřela, kdybych si nenechala pomoct od Saffron,“ vysvětlila Abigail.

„Ale jak je to možné? Myslela jsem, že ty bys nikdy...,“ zakoktala se Sarah vyjeveně.

„Díky prozřetelnosti Páně jsem prohlédla svůj blud. Už vím, že to, co moje vnučka umí, dokáže z vůle Nejvyššího, a ne zlé moci,“ odvětila Abigail a hrdě se na dívku usmála.

„Což mě přivádí k tomu, že bych se ti měla omluvit, Sarah. Přinejmenším za ty nadávky a osočování,“ dodala Abigail směrem k udivené snaše. Sarah jen němě otevřela a zase zavřela ústa; neschopná slova těžce dosedla na židli.

„No, jenže tu po mně zůstal ten nepořádek, když jsem spěchala pomoct babičce, a taky jsem byla tak vyčerpaná, že jsem pak už večer nemohla přijmout toho klienta,“ dovyprávěla stručně Saffron a čekala matčinu reakci.

„Chápu,“ hlesla Sarah tiše, uvnitř ale ječela. Jak mohla být Saffron tak pitomá a riskovat život kvůli nějaké staré bábě? Konečně od ní mohl být klid, a takhle...

Pak jí v hlavě varovně zablikalo. Když si uvědomila, že klidně mohla během okamžiku přijít o zdroj svých tučných zisků, opotilo se jí čelo. Musím najít nějaký způsob, jak Saffron přesvědčit, aby se pokusila založit rodinu. Třeba bych přemluvila i Abigail, aby mi v tom pomohla, když se udobřily. Určitě by chtěla v domě pravnouče.

Saffron viděla, jak matka těká očima z ní na babičku a zpět, a podle jejího vypočítavého pohledu pochopila, o čem zrovna přemýšlí.

„Nikdy, matko. Toho se nikdy nedočkáš!“ sdělila jí ostře a vysvětlila babičce, o čem je řeč.

„Bylo by hezké mít v domě zase miminko,“ pousmála se Abigail. „Byly to šťastné časy, když ses narodila, Saffron. Ale rozhodně chápu, že ho nechceš zatížit stejným břemenem, jaké neseš ty.“

„Ono přece není vůbec jisté, že by to dítě umělo totéž,“ uhnula Sarah očima před dceřiným zlostným pohledem.

„Jistě,“ sehnula se Saffron pod kuchyňský dřez a hledala něco ve skříňce, „ale ty sázíš na to, že bude.“ Slova cedila skrze zaťaté zuby, jak byla rozzuřená matčinou sobeckostí.

„Takhle se mnou nemluv, Saffron,“ ohradila se Sarah dotčeně. „Co tam pořád hledáš?“

„Na schodišti je rozbitá sklenka. Upadla babičce, když dostala ten záchvat. Tak chci najít nějaké staré noviny, do kterých bych zabalila střepy, abych je mohla vyhodit,“ vysvětlila Saffron.

„Ale tam dávám utěrky, a ne noviny,“ zarazila se Sarah a na moment se zatvářila vyděšeně, jako by si zrovna na něco vzpomněla.

„No, nějaké jsem tu i tak našla,“ vytáhla Saffron pár potištěných listů zpoza jedné hromádky utěrek.

„Zajímavé místo pro skladování starých novin,“ podotkla Abigail a pozorně si Sarah měřila. Její snacha měla vždy vše pečlivě uklizeno. Každý předmět v domě měl své místo, takže to, že se noviny nacházely u utěrek, bylo proto víc než jen podezřelé.

Sarah po ní střelila pohledem, pak znepokojeně zalétla očima k Saffron.

Dívka upřeně hleděla na jeden z článků. Viditelně zbledla.

„Stalo se něco, holčičko?“ zeptala se Abigail starostlivě, když si toho také všimla.

„Ne, babi, jen teď potřebuji být chvíli sama,“ drtila dívka noviny v zaťaté pěsti. „Ty střepy uklidím za chvíli.“

Sarah se sevřelo hrdlo strachem. Přece neexistuje způsob, jak by si to mohla spojit! S obavami sledovala dceru, jak spěchá po schodech do svého pokoje.

*

Saffron se vřítila do své ložnice jako velká voda. Uprostřed se zastavila, zavřela oči a snažila se zachytit Nakirovu přítomnost. Byla ale tak rozčilená, že to nedokázala.

„Nakire,“ oslovila tedy prostor kolem sebe.

Neobjevil se, tak přešla k oknu, vyklonila se z něj a znovu hlasitě vyslovila jeho jméno. Chvíli trvalo, než se závěs vedle ní pohnul a Nakir se zhmotnil hned vedle ní.

„Ahoj. Tak jak ti je? Přišel bych dřív, ale byla u tebe Abigail, tak jsem vás nechtěl rušit. Udobřily jste se?“ zahrnul ji zvědavými otázkami.

Pak spatřil její zhnusený výraz a její auru zabarvenou odporem.

„Co jsem udělal?“ nechápal.

„Nic hrozného,“ vyhrkla štítivě, „jen jsi zabil člověka!“

„Cože? To bych přece věděl,“ ohradil se a skryl své skutečné pocity za maskou arogance. „Koho jsem měl podle tebe zabít?“

„Toho chlapa, co mě chtěl znásilnit,“ sykla a hodila po něm noviny.

Úplně jsem na něj zapomněl, sakra! Nakir rychle pročítal příslušný článek, kterému vévodila obrovská fotografie muže ležícího na silnici jenom v pomočených slipech.

„Slyšela jsem tě, jak mu vyhrožuješ peklem. Že tam brzy skončí, ale nikdy, NIKDY, by mě nenapadlo, že bys ho zabil!“ vydechla nevěřícně.

„Nezabil jsem ho,“ odvětil Nakir ostře. „Jasně tady stojí, že vběhl pod auto.“

„Ale zabil,“ nedala si to vymluvit Saffron a pohled jí sálal zlobou. „Vyděsil jsi ho tak, že z toho zešílel! Kdo ví, co jsi mu nasadil do hlavy? Třeba to byla utkvělá myšlenka, že by se měl zabít skokem pod auto!“

„Ano, vyděsil jsem ho a máš pravdu, vyhrožoval jsem mu. Ale nezabil jsem ho!“ trval na svém Nakir a začínal se také zlobit.

„Nevěřím ti! Vím, co dokážeš, a viděla jsem, jak jsi ho připravil o rozum!“ Celá se chvěla, jak jí cloumaly emoce.

„Pleteš se. Já už lidi nezabíjím,“ pronesl suše.

Saffron zalapala po dechu. Úplně ji šokoval. „Řekl jsi právě, že už lidi nezabíjíš? UŽ?!“

„Přece jsem ti přiznal, že jsem udělal spoustu hrozných věcí,“ odpověděl. Nebyla to obhajoba.

„Ale vraždy? Sváděl jsi lidi k vraždění jiných???“ zajíkla se.

Vždyť on se vůbec netváří provinile, prolétlo jí hlavou vystrašeně.

„K vraždění jiných i sebe,“ upřesnil chladně.

„Ne,“ vydechla bezhlesně a zhroutila se do křesla. „Jsi netvor,“ vzlykla.

„Tak jsi to konečně pochopila,“ pokrčil lhostejně rameny, nejraději by ale ty noviny rozcupoval na malé kousky. A taky Sarah, že si je schovala, a toho novináře, který článek napsal.

„Okamžitě odejdi, už tě nikdy nechci vidět,“ vyštěkla, ale znělo to uslzeně.

Nakir přemýšlel, jestli jí má připomenout, že ji jen chránil, když napadl Kevina.

„Ještě máme nějakou společnou práci,“ pravil místo toho naoko klidně.

„Ne!“ Napřímila se. „Nemáme. Už to nějak zvládnu sama. Nestojím o tvou pomoc. Nestojím o tvou přítomnost v mém životě, v mé hlavě, v mých snech, nikde, rozumíš?!“

Plakala, ale mluvila rozhodným tónem.

„Nezabráníš mi v tom, pokud budu chtít být u tebe,“ nedal se Nakir odradit tak snadno.

„Nebudeš se protivit mému přání, Nakire. V jediné věci ti totiž věřím. Nikdy bys mi neublížil.“ Zacílila svá slova přesně.

Zarazil se a přistoupil k ní blíž, aby tak zesílil kouzlo svého planoucího pohledu. „Moje nepřítomnost v tvém životě ti bude ubližovat mnohem víc.“

„Možná zpočátku,“ přiznala, „ale to přejde. Je to bolest, se kterou se dá žít. Ale vědomí, že jsi vraždil? Ne, to bych neunesla.“

„Mně se ale nechce odejít. Jak mě k tomu chceš donutit? Pověz mi, proč bych ti měl vyhovět?“ otázal se svým kouzelným hlasem. Bylo to od něj zbabělé a sobecké, že se na ni snažil takto zapůsobit, ale ve svém zoufalství se chytal i stébla.

Zamrkala, aby zbavila oči nových slz. Počkala, dokud se po útoku jeho síly našeptávače znovu plně neovládla, než odhodlaně pronesla: „Uděláš to, protože mě miluješ.“

Pravdivost jejích slov ho sežehla silou blesku. Zavrávoral, odstoupil od ní a ve tváři se mu zračila čirá bolest.

„Saffron, prosím ne,“ zašeptal zlomeně.

„Odejdi a už se nevracej. Nikdy!“ pronášela její ústa, zatímco paže by ho nejraději objaly a už nikdy nepustily. A to i přesto, že byl netvor a vrah. Rozum a cit se v ní svářely v boji, který nemohl nikdy skončit vítězstvím.

Prosebně k ní vztáhl ruku, ale když nesouhlasně zavrtěla hlavou, spustil ji zpátky k tělu.

„Sbohem,“ hlesl tedy zničeně a zmizel.

*

Saffron si nasadila sluneční brýle a seběhla po schodech do předsíně. Vzala si je hlavně proto, aby skryla oči zarudlé pláčem. Když Nakir odešel, zhroutila se a dala průchod svému žalu. Plakala celé hodiny, než se unavila natolik, že upadla do neklidného spánku. Probudila se stejně zlomená, ale přesto, nebo možná právě proto, ještě odhodlanější jít dál bez něj.

Pod schodištěm málem narazila do Abigail.

„Promiň, babi,“ omluvila se poté, co prudce zabrzdila.

„Nic se nestalo, Saffron. Kam tolik spěcháš?“ zajímala se Abigail. V ruce držela střepy ze sklenky, kterou včera upustila.

„Úplně jsem na ně zapomněla,“ pronesla Saffron omluvně, když si toho všimla, a teprve pak odpověděla: „Potřebuju si něco vyřídit ve městě.“ Třeba se opít do bezvědomí. Nebo něco podobného, co mě aspoň na chvilku zbaví myšlenek na něj.

„Jdeš za ním?“ ztišila Abigail hlas, aby ji snad nezaslechla Sarah.

„Ne, babi,“ polkla Saffron těžce a její vlastní hlas jí zněl podivně klidně, když vzala v úvahu smršť, která jí zrovna pustošila nitro.

„Stalo se něco, holčičko?“ starala se Abigail znepokojeně, jelikož Saffroninu přetvářku prokoukla.

Když dívka neodpovídala, vztáhla ruku a sundala jí tmavé brýle. Spatřila vnuččiny oči a vzala ji polekaně za ruku. „Někdo ti ublížil? On?“

Saffron nedokázala odpovědět a jen zakroutila hlavou.

„Tak co...?“ nechápala Abigail.

„Poslala jsem ho pryč, babi. Už se nikdy nevrátí,“ zamumlala Saffron nakonec.

„Něco ti provedl?“

„Myslíš kromě toho, že mi zlomil srdce?“ zeptala se ironicky. Pak se ale ovládla a dodala: „Provedl něco hrozně moc zlého. Myslela jsem, že už takový není, ale...“

„Saffron, je to padlý anděl. Nikdy nebude zlu vzdálen, ale může s ním bojovat a nenechat se jím ovládnout. Myslela jsem, že to chápeš,“ začala Abigail opatrně.

„Máš pravdu, babi, jen jsem si to dlouho nechtěla připustit. Taky jsem asi nikdy dostatečně nepochopila, jak hrozně odporné věci spáchal. Jen si přečti, co způsobil. Kam až při mé ochraně zašel,“ vzlykla zoufale a podala babičce zmuchlané noviny. Přitom jí ve stručnosti povyprávěla o Kevinovi.

Abigail začala číst a Saffron toho využila k úhybnému manévru, aby byla mimo dostřel jejích dalších otázek. Ačkoli měla babičku ráda, nedokázala s ní o tom všem mluvit. Rychle se kolem ní prosmýkla a odešla.

*

Nakir stál na střeše nejvyšší budovy ve městě, jež se mu už tolikrát stala útočištěm. Stál tam nikým neviděn a vzhledem k výšce budovy a hluku v okolních ulicích i neslyšen.

Stál tady od chvíle, kdy uposlechl Saffronina přání a odešel. Koukal do nebe, očima se vpíjel do sluneční záře a přál si, aby ho ohnivá hvězda svou silou mohla spálit a zbavit ho té ukrutné bolesti, která nyní trhala jeho duši na cáry.

Stál a křičel do nebes svůj žal, křičel beze slov a toužil navždy ztratit svůj prokletý hlas.

Stál tam stále, i když se den přehoupl v noc, jeho bolest neslábla a jeho zoufalství rostlo.

Prosím tě, Otče, neopouštěj mě, když tě nejvíc potřebuji. Pomoz mi. Jsem přece tvé dítě, modlil se, ale marně.

Když pak zničeně klesl na kolena a bezradně se rozplakal, vyslal k nebi svou poslední prosbu: „Prosím tě, chraň Saffron. Chraň aspoň ji, když já už nemohu.“

XII.

Několik příštích dnů byla Saffron v jednom kole. Během dne studovala v městské knihovně, pátrala v různých vědeckých publikacích, časopisech a pojednáních, týkajících se salemského čarodějnického procesu, a snažila se nalézt aspoň malinkatou stopu po Mary a jejím životním příběhu. Z knihovny pak mířila rovnou do práce. Po směně za barem se doma věnovala uzdravování klientů, které matka pozvala, a potom padla do postele vyčerpaná natolik, že okamžitě usnula.

Stesk po Nakirovi a bolest nad jeho ztrátou se stala její živou součástí, neustále se jí vracela ve vzpomínkách a drásala ji zas a znova. Saffron tušila, že už to tak bude až do konce jejího života. Často se přistihla, jak se snaží zachytit jeho přítomnost, a v té chvíli byla ochotná dát i poslední dech za to, aby ho znovu mohla spatřit. Pak si ale připomněla, proč ho poslala pryč. Rozháraná žila takto dál den po dni a každý ten den byl vždycky o něco těžší.

Sny, jimiž se k ní snažila promlouvat Mary, k ní nyní přicházely pouze útržkovitě. Byly jen zmatenou skládankou různých scén a obrazů příliš krátkých na to, aby jim dokázala porozumět. Bez Nakirovy přítomnosti se pokaždé tolik bála, že se Maryinu vyprávění opět podvědomě bránila.

Navíc její bádání v knihovně nikam nevedlo. Přečetla toho už hromady. Prošla kdejaký článek, aby zjistila něco, co by ji přiblížilo rozluštění té záhady s Mary. Nikam se ale nepohnula.

Knihovnice, paní Wardová, ji už několik dní pozorně sledovala. Připadalo jí, že zběsilost, se kterou tahle mladá žena hltá informace o salemském procesu, hraničí skoro až se zoufalstvím. To vyústilo v bezradnost pokaždé, když jí vracela prostudované svazky. Zklamání v její pohledné tváři bylo nepřehlédnutelné.

A bylo tomu tak i dnes.

„Tohle je všechno, co zde máme,“ odpověděla knihovnice Saffron na otázku, jestli by jí mohla přinést další publikace.

„Opravdu? Doufala jsem, že v tak dobře vybavené knihovně bych mohla najít více,“ povzdychla si Saffron nešťastně.

„Nezlobte se, nechci se vás dotknout, ale uvědomujete si, kolik jste toho za poslední týden přečetla? Prošla jste celý náš fond, který se zaobírá tématem čarodějnického procesu v Salemu i souvisejícími fakty,“ připomněla jí paní Wardová opatrně.

„Vážně?“ podivila se Saffron upřímně. A když knihovnice mlčky přikývla, zklamaně dodala: „Ale stejně jsem nezjistila nic.“

„Nechci být dotěrná, ale možná, kdybyste mi blíže specifikovala, co hledáte, mohla bych vám lépe poradit.“

Kdyby to bylo tak jednoduché, prolétlo Saffron hlavou. Ale proč to nezkusit?

„Víte, pátrám po jakékoli informaci o dívce, která mohla být odsouzena a připravena k popravě jako jedna ze salemských čarodějek, ale nakonec popravena nebyla. Není na oficiálním seznamu, ale z jistého zdroje jsem se dozvěděla, že by mohla patřit mezi odsouzené. Je to trochu komplikované.“

„To zní hodně složitě,“ zamyslela se knihovnice. „Nikdy jsem neslyšela, že by jich mělo být dvacet.“

„Jsem si tím jistá, jenom nemám důkaz,“ prohlásila Saffron přesvědčeně.

„No, jedna možnost mě napadá,“ nadhodila knihovnice a vytáhla z přihrádky na stole vizitku. „Tady máte kontakt na Peabodskou historickou společnost. Můžete se kouknout i na jejich webové stránky. Mají vlastní knihovnu a archiv obsahující spoustu materiálů o historii našeho města i přidruženého okolí. Tam možná najdete, co hledáte. Pro badatele mají sice otevřeno jen v úterý a ve středu, ale můžete se tam objednat i mimo návštěvní hodiny.“

Saffron se ve tváři objevila taková úleva, když teď mohla znovu doufat, že se na ni a na Mary třeba usměje štěstí, až to paní Wardovou zaskočilo.

„Jsem vám hrozně vděčná, ani nevíte jak,“ usmála se na knihovnici, strčila si vizitku do kapsy a odešla.

Tak dvacet místo devatenácti, přemýšlela paní Wardová, zajímavé.

*

Abigail už snad posté přejížděla očima obrázek mrtvého muže. Chvíli jí trvalo, než se jí podařilo stránku uhladit, aby mu zřetelněji viděla do tváře, jelikož Saffron noviny dost pomačkala.

Jeho obličej jí byl povědomý, proto na něj koukala pořád dokola a snažila se rozpomenout, odkud ho zná. Trvalo jí to sice dlouho, ale nakonec se jí vše vybavilo.

„Sarah, máš chvíli?“ zeptala se snachy, která právě v kuchyni krájela ovoce na salát.

„Pokud to bude jen chvíle. Ještě musím připravit brambory a taky ledový čaj,“ odvětila Sarah, ale nepodívala se na ni a dál se věnovala krájení.

„Nabízela jsem ti svou pomoc,“ zamračila se Abigail, jelikož v jejím hlase zaslechla skrytou výtku. „Ale ty si raději uděláš všechno sama.“

„Tak copak potřebuješ?“ přešla Sarah její poznámku bez povšimnutí.

„Pamatuješ si, proč jsem se divila, že si schováváš noviny na tak podivné místo, mezi utěrky?“ připomněla jí Abigail a zkoumavě si ji prohlížela.

Sarah se zarazila, ale tvářila se stále stejně vyrovnaně. „Ne. Vlastně si pořádně nevybavuju, o čem to mluvíš.“

„To nevadí,“ pravila Abigail sladce a položila jí noviny na kuchyňskou linku přímo pod nos. „Ráda ti osvěžím paměť.“

Sarah nepřestala krájet ovoce, jenom zběžně přelétla pohledem po fotografiích. „To byla velmi ošklivá nehoda. Mluvilo o tom celé město.“

Abigail začínala docházet trpělivost. „Od chvíle, kdy mi Saffron tu fotku ukázala, si lámu hlavu tím, odkud toho chlapa znám. Tobě nepřipadá povědomý?“

„Ne, měl by?“ povytáhla Sarah zvědavě pečlivě upravené obočí.

Z tebe měla být herečka, moje milá, pomyslela si Abigail opovržlivě.

„No řekla bych, že ano. Tedy že toho člověka znáš. Jestli se nepletu, tvůj otec ho zastupoval v nějaké soudní při. Byly toho tenkrát plné noviny. Byl obviněn ze znásilnění a díky tvému otci zproštěn všech obvinění,“ sdělila klidně snaše a čekala na její reakci.

„Vážně?“ střelila po ní Sarah pohledem, aby zjistila, jak daleko až ve své hře na hloupou může zajít.

„Tak dost!“ vyštěkla Abigail a podrážděně dodala: „Nejsem žádná pitomá bába, tak nepokoušej mou trpělivost. Znáš ho moc dobře. Dokonce možná lépe, než si myslím!“

„Teď když si ho pořádně prohlížím, tak by to mohl být ten muž, kterého táta obhajoval,“ připustila Sarah naoko váhavě. Rozhodně ji ani ve snu nenapadlo, že to bude Abigail, která ji bude ve spojitosti s Kevinem z něčeho podezřívat.

„Domnívám se, že je to ten Kevin, který chtěl ublížit naší Saffron. Víš něco o tom, jak se mohl dostat do našeho domu?“ udeřila na ni Abigail přímo.

„Ty se mě ptáš, jako bych mu snad dala klíče,“ urazila se Sarah. Abigail si ji měřila pohledem, který vypovídal o tom, že něco podobného si skutečně myslí. To Sarah vyděsilo.

„Jak si dovoluješ něco takového...,“ ohradila se prudce.

„Proč tedy přišel do našeho domu jako elektrikář? Proč Saffron tvrdil, že sis ho objednala?“ nedala se odradit Abigail.

„To je ubohé, Abigail,“ zamračila se Sarah dotčeně. „Elektrikáře jsem objednala, to je pravda. Nemohla jsem přece tušit, koho ta firma pošle, ne?“

„Mně to všechno připadá úplně jinak, moje milá. Chvíli mi trvalo, než mi to všechno zapadlo do sebe, ale myslím, že ses s ním dohodla. Že jsi ho nějakým způsobem přemluvila, aby se přestrojil, přišel sem a znásilnil tvou dceru,“ rozvíjela Abigail svou hypotézu a zmocňoval se jí hněv při představě, že by to mohla být skutečně pravda.

„Cože? A proč bych to jako měla dělat?“ zeptala se Sarah pohrdavě.

„Protože chceš od Saffron dítě, které ona nikdy dobrovolně na svět nepřivede. Protože doufáš, že bude umět to, co tvá dcera. Protože je pak budeš moci oba využívat k –“ Abigail se zarazila a ve tváři se jí objevil odpor, než pomalu dokončila větu: „Ty si od těch ubožáků necháváš za jejich uzdravení platit, je to tak?“

Baba jedna šťouravá, kéž by ji Saffron nikdy nevyléčila, blesklo Sarah vztekle hlavou.

„Ty ses už naprosto pomátla, Abigail? Co si to o mně myslíš? Jsem jenom pokorná následovnice učení našeho Pána,“ obořila se na ni Sarah.

„Mlč, ty bezbožnice! Je to přesně tak, jak říkám! Nechala bys Saffron znásilnit, abys pak mohla ji i její dítě, pokud by se narodilo, využívat pro svůj vlastní sobecký prospěch! Jsi tak odporná, Sarah, chce se mi z tebe zvracet!“ vykřikla Abigail zhnuseně a zachvěla se.

„Nemáš pro to jediný důkaz,“ ušklíbla se Sarah arogantně.

„Nepotřebuji ho,“ vydechla Abigail rozčileně a nepřímé přiznání její snachy ji naprosto vyděsilo. Vždycky jsem si o ní myslela, že je to jen sobecká zlatokopka, ale že by dokázala spáchat takovou hrůzu vlastní rodině...

„Jestli s tím chceš vyrukovat na Saffron, tak potřebuješ,“ odsekla Sarah chladně.

„Nikdy tuhle hrůzu Saffron neprozradím, leda by to bylo nezbytně nutné,“ pravila Abigail zachmuřeně a odhodlaně dodala: „Ale taky nedovolím, aby ses jí ještě někdy nějak pokusila ublížit, rozumíš? A co se týče těch nemocných, je ti doufám jasné, že tvé obohacování na jejich utrpení právě skončilo.“

„Nebudeš mi vykládat, co mám –“

„Klidně prozradím Saffron, že si od těch lidí bereš peníze, Sarah. A věř mi, že tak či onak už neuvidíš ani dolar,“ oznámila jí Abigail tvrdě.

„Tsss,“ odfrkla si Sarah, hodila nůž do dřezu a nasupeně odkráčela.

„Beru to jako souhlas,“ zamumlala si Abigail sama pro sebe a šeptem dodala: „Pane, buď milostiv její duši.“

*

Jako pokaždé, když usnula a procitla ve snu, obklopovala ji jen hustá tma. Saffron s obavami očekávala, co jí chce Mary ukázat; tentokrát se ale nebránila. Cítila se vlastně docela v bezpečí, kolem ní voněl vzduch pryskyřicí a ve tmě viděla siluety stromů.

Jako bych byla v lese.

Ucítila závan studeného větru, a tak si přitáhla blíž k tělu vlněný šátek, který měla přehozený přes své jednoduché šaty z hnědého sukna. Holé dlaně jí začínaly mrznout a prsty červenaly zimou.

Už se chtěla otočit a vrátit se domů, když před sebou v té tmě spatřila světlo, které se pomalu přibližovalo. Zadržela dech a zachvěla se strachem. Ty obavy ale nepatřily Saffron, nýbrž Mary, která s ní ve snu splynula.

Když se kousek před ní vynořil vysoký, svalnatý muž v těžkém kabátě z podomácku vyčiněné kůže, leknutím sebou trhla.

„Takže jsi přišla,“ zahučelo chlapisko a v jeho hlase byla znát úleva.

„Ano, přišla. Podle toho, co jste mi povídal na trhu, je to hodně vážné,“ přikývla váhavě.

„To je. Pojď za mnou,“ potvrdil její slova a kývl loučí.

Následovala ho tedy a držela se těsně za ním, aby aspoň trochu viděla na cestu, a také protože se bála divé zvěře.

„Odkud vlastně o mně víte?“ zeptala se Mary tiše jeho zad.

Nezpomalil, když odpovídal: „To ti nepovím, slíbil jsem to. Ale pokud mi pomůžeš, tak přísahám, že to nikomu dalšímu neprozradím.“

Dívka na to neřekla nic, jen si dál lámala hlavu tím, kdo to na ni mohl Johnu Millsovi povědět.

Muž se k ní zničehonic obrátil čelem a chtěl něco říct, když tu se náhle ze tmy lesa ozvalo dlouhé táhlé zavytí. Mary z toho tuhla krev v žilách.

„Vlci,“ uplivl si John a ukázal rukou za sebe: „Ještě že už jsme tady.“

Vlčí vytí se ozvalo znovu, blízko a tak hlasitě, že se Saffron polekala a s výkřikem se vzbudila.

Jako vždy, když se probrala z těchto nočních můr, to byl Nakir, koho volala. Jenže on nepřišel.

A už nikdy nepřijde.

*

Nakir se nervózně pohnul na větvi borovice, kde zrovna dlel. Vypadalo by hloupě, kdyby spadl, když je anděl, ale stát se to klidně mohlo, jelikož seděl až na samém konci, aby byl co nejblíže Saffroninu oknu.

Když ji slyšel vyděšeně vykřiknout, vymrštil se a chtěl oknem proskočit, aby byl u ní. Jenže pak si uvědomil, že už ho ve svém životě nechce, a posadil se zpět.

Jenže proč ho volá ze spaní, když ho už nechce vidět?

Když od Saffron odešel, myslel si, že se prostě sebere a odjede někam jinam, hodně daleko. Čím dál, tím lépe. Ale pokaždé když sedal do autobusu nebo vlaku, jako by ho nějaká síla přinutila vystoupit a zůstat v Peabody. Jako by se celé jeho bytí bránilo ji skutečně definitivně opustit.

Jestli je tohle opravdová láska, tak to je tedy pěkně na houby, pomyslel si trpce.

Saffron už se uklidnila a znovu usnula, a tak se usadil pohodlněji blíž ke kmeni a přemýšlel o tom, co jí mohlo před několika dny vykouzlit na tváři ten úsměv plný naděje. A také co se stalo, že zase tak rychle zmizel.

Že by našla nějakou stopu po Mary, ale nakonec to bylo k ničemu?

Lámal si tím hlavu už několik dní. Mohl to zjistit tak, že by vstoupil do její mysli, ale pak by hrozilo nebezpečí, že by ho vycítila, a on by se tak prozradil. Samozřejmě zkoušel pátrat v myslích Sarah i Abigail, ale nic tam neobjevil.

Mohl by ji sledovat, kam chodí a co tam dělá. Když na to ale pomyslel, připadal si jako ničema. Zařekl jsem se, že jí nebudu zasahovat do života, a tak se toho musím držet.

*

Jakmile se Saffron ráno oblékla a učesala, položila kartáč na vlasy na kraj toaletního stolku. Když ho čistila, nechala v něm jeden jediný vlas. Zvlášť pečlivě si zapamatovala, v jaké poloze kartáč na stolku ležel, a teprve pak odešla do kuchyně, kde se rychle nasnídala.

Vstala dnes brzy, takže matka i babička ještě spaly. Včerejší sen o Mary ji vyburcoval z beznaděje, do níž upadla poté, co se několik dní marně snažila vypátrat cokoli v archivu Peabodské historické společnosti. Prošla už tolik materiálů, dopisů, rukopisů, různých kronikářských záznamů, a stejně o Mary nic nezjistila.

Pan Stephenson, správce archivu a přední člen historické společnosti, byl velice milý člověk, který jí vyšel vstříc, když ho požádala o možnost pravidelně navštěvovat archiv kvůli studiu. Když mu telefonovala, vymyslela si historku o své možné pokrevní spřízněnosti s Gilesem a Marthou Coreyovými, aby mu nemusela blíže vysvětlovat svůj obrovský zájem právě o tyto postavy místní historie.

Byla ze svého nezdaru dost deprimovaná. Když tedy před třemi dny našla své tričko, v němž spala, na levé straně postele, a ne na pravé, kam ho ráno položila, vůbec se nad tím nepozastavila. Další den, když se vrátila večer z práce, se jí zase zdálo, že má jinak pohozenou přikrývku na lůžku.

Připadala si hloupě a zpočátku si namlouvala, že se prostě jen plete. Dokonce se ptala i matky a babičky, jestli třeba u ní v pokoji něco nehledaly. Když ale včera večer našla knihu, kterou minulou noc před spaním rozečetla, otevřenou na jiných stránkách, než kam došla, pochopila, že se neplete a že když je pryč, někdo k ní chodí do pokoje.

Okamžitě ji napadl Nakir. Kdo jiný by se taky mohl dostat nepozorovaně dovnitř a ven?

Proto dnes ráno nastražila ten kartáč s vlasem, aby se přesvědčila. Tušila, že Nakirovi se její vlasy líbí. Několikrát ho přistihla, když si je zálibně prohlížel, takže počítala s tím, že si ten, který nechala v kartáči, vezme.

A já budu mít konečně jistotu, že je mi nablízku.

Ta myšlenka ji zabolela i potěšila zároveň.

Jestli je tohle skutečná láska, tak je to fakt pěkný opruz, prolétlo jí smutně hlavou, když dojedla poslední sousto a vyrazila do archivu. Snad budu mít dneska štěstí.

*

Pan Stephenson ji přivítal s úsměvem, měl dnes povídavou náladu.

„Včera jste odcházela tak zklamaná, má drahá,“ řekl jí účastně, když si ukládala tašku do skříňky pro návštěvníky a natahovala si bílé bavlněné rukavičky, které jí podával. Měly chránit archiválie, aby se neponičily špínou a potem.

„To ano, ještě se mi nepodařilo zjistit nic podstatného, tak mě to trochu mrzelo,“ přiznala.

„Tak to je mi líto, slečno Lawsonová,“ pokýval chápavě hlavou a přátelským tónem pokračoval: „Víte, trochu jsem pátral v našich fondech, hlavně těch nových, a zjistil jsem něco, co by vás mohlo zajímat.“

„Vážně? Nějaké to povzbuzení v mém úsilí by se hodilo,“ usmála se na něj potěšeně.

„Napadlo mě to,“ pousmál se také a kolem hnědých očí se mu přitom utvořily vějířky z vrásek. Bylo mu něco kolem šedesáti, husté černé vlasy už mu silně prokvétaly stříbrem. Byl spíš menšího vzrůstu, na jeho postavě ale bylo znát, že dříve hodně sportoval. Jak se jí přiznal, když spolu před několika dny poprvé mluvili, závodně plaval.

„Abych to vysvětlil: Mezi novými fondy jsem objevil jednu pozůstalost, která by vás třeba mohla zajímat. Bohužel je ještě nezpracovaná, proto u ní není žádný katalogizační lístek, takže nemám ponětí, co všechno obsahuje.“

Když se Saffron zatvářila rozpačitě, chlácholivě dodal: „Já vím, že to nezní moc nadějně, ale když vám povím, komu ty dokumenty patřily, třeba změníte názor.“

„A čí je to tedy pozůstalost?“ otázala se zvědavě.

„Ty dokumenty patří Johnatanu Firthovi,“ opověděl.

„Nezlobte se, ale já nevím...,“ zaváhala.

„Trochu jsem ho znával,“ začal vysvětlovat pan Stephenson, když pochopil, že jí to jméno nic neříká. „Byl to starousedlík, jeho rodina tady v Peabody žila podle jeho vyprávění od dob prvních osadníků. Měl ve městě zubařskou praxi a byl to tak trochu podivín, takový uzavřený typ. Občas jsme v parku hrávali šachy.“

„Stále nechápu...,“ skočila mu Saffron do řeči, aby ho trochu nasměrovala k jádru věci.

„Promiňte, jen povídám hlouposti,“ omluvil se, „Johnatan vždycky tvrdil, že je potomek Hope Millsové, což měla být nějaká blízká příbuzná...“

„Johna Millse?“ doplnila ho tázavě, když si vzpomněla na svůj sen.

Pan Stephenson přikývl. „Traduje se, že to byl bratr kata, který měl na starosti popravy odsouzených v salemském procesu.“

Saffron překvapeně zalapala po dechu. Je možné, že bych konečně něco objevila?

„Faktem je, že si to starý Johnatan nikdy nenechal genealogicky prověřit, takže bůh ví, kolik je na tom pravdy, ale třeba byste tam něco přece jen mohla najít,“ mínil pan Stephenson.

„Děkuji, že mi pomáháte,“ chopila se Saffron jeho ruky a vděčně ji stiskla.

„No, není zač,“ opětoval jí úsměv, „tak běžte do studovny a já vám donesu první z těch krabic.“

„To budete laskavý, ještě jednou díky.“ Vykročila příslušným směrem. S rukou na klice se ale ještě zastavila, otočila se k němu a zeptala se: „A kolik těch krabic vlastně je?“

„Jestli jsem to dobře spočítal, tak patnáct. Čeká vás asi hodně práce,“ odpověděl.

„Toho se nebojím, hlavně aby to k něčemu bylo. Přinejhorším vám to aspoň sepíšu,“ zažertovala a vešla do studovny.

*

Nakir se mrštně přehoupl přes parapet a dopadl na koberec v Saffronině pokoji. Opatrně se rozhlédl, aby se ujistil, že nikdo nic nezpozoroval, a teprve pak se napřímil a zhmotnil.

Pomalu přejel pohledem pokoj a snažil se uložit do paměti, jak vypadá. Přitom si představoval Saffron, jak stojí u skříně a vybírá si oblečení. Jak odhazuje ručník z mokrých vlasů a rozčesává si je před zrcadlem.

Věděl, že by tu neměl být, ale nedokázal se ovládnout. Opět. Když zjistil, že ho Saffron zase až tak úplně nevypustila ze svého života, ze svého srdce, jako by ho to ještě víc lákalo být jí co nejblíže.

Jeho pohled spočinul na kartáči, který ležel před zrcadlem na toaletním stolku. Zachytil se v něm jediný vlas, který se zrovna koupal ve slunečním světle a šarlatově jiskřil.

Opatrně ho vytáhl a svinul na dlani. Připomněl mu tu hebkou záplavu kadeří, která Saffron zdobila, a zatoužil si ho nechat. Věděl sice, že by bylo jistější, kdyby si s sebou nic neodnášel, ale i přesto rychle vytáhl z komody jednu z krajkových rukaviček, vlas do ní zabalil a strčil do kapsy u džín. Druhou rukavičku chvilku podržel v dlani, pak si ji přitiskl ke rtům a představil si, že v ní cítí teplo Saffroniny dlaně.

Zoufalá touha se v něm vzedmula a strhla poslední valy jeho sebeovládání. Opatrně si lehl na lůžko, které bylo jako vždy rozestlané, a zabořil tvář do polštáře. Zhluboka vdechoval a snažil se zachytit sebemenší stopu vůně Saffroniny pokožky.

Jsi ubožák, spílal si v duchu, ale nepřestal.

Strašlivě po ní toužil. Ještě nikdy v životě nic a nikoho nechtěl tak jako ji. Kdyby si měl nyní vybrat mezi svými křídly a Saffroninou láskou, neváhal by a padl znovu. A rád.

Peklo jsem už poznal, pomyslel si zkroušeně, co je pak ale tohle trápení?

Zavřel oči a dál se věnoval bolestnému snění. Když je znovu otevřel, uvědomil si, že musel usnout, jelikož denní světlo už bylo hodně slabé. Chvilku mu trvalo, než si uvědomil, co ho vzbudilo. Když mu to došlo, měl jen vteřinu na to, aby se odhmotnil a přeskočil z okna zpátky na větev. Po schodech se totiž někdo blížil a podle tempa to mohla být jedině Saffron.

Skoro to nestihl. Když se vřítila do pokoje, málem sletěl z větve, na které v té chvíli přistál.

Nejdříve Saffron zamířila do koupelny. Když se vrátila zpět do ložnice, vzala do ruky kartáč a začala si rozčesávat vlasy. Neusmívala se, ale Nakirovi připadala podezřele veselá.

Takže tady byl, zajásala, když nenápadně zkontrolovala pohledem hřeben, než se začala pomalu česat. Byl tady a zatoužil mít kousek ze mě u sebe.

Už když ho tehdy vyhodila, věděla, že ve skutečnosti nechce, aby ji opouštěl. Že ho chce u sebe, ať to stojí, co to stojí. Že by za jediný jeho polibek klidně zaprodala duši. Srdce zvítězilo nad hlasem rozumu.

Musí být blízko, uvědomila si. Potřebuju s ním mluvit, tak proč ho nezavolat hned?

Saffron přistoupila k oknu a mírně se z něj vyklonila.

Nakir ji pozoroval se zatajeným dechem. Netušil, že se chytil do pasti, ale její rozzářený pohled ho přikoval na místě.

Saffron ho zrovna chtěla zavolat jménem, když se ozvalo bušení na dveře. Polekaně sebou trhla.

„Pojď dál,“ obrátila se roztržitě.

„Dole ti vyzvání v kabelce mobil jako šílený. Myslíš, že by sis ho mohla jít zvednout? Je to dost otravné,“ škaredila se na ni Sarah, stojíc na prahu jejího pokoje.

„Promiň, zapomněla jsem kabelku v předsíni,“ omluvila se Saffron. Pohlédla ještě jednou k oknu a odešla.

Volal jí šéf. Nemohla by přijít dřív? Kolegyni se udělalo špatně a potřebuje domů. Saffron se to moc nehodilo, ale souhlasila.

„Musím dneska dřív do práce,“ vysvětlila matce, která si ji podezřívavě měřila. „Mohla bys, prosím, na dnešek zrušit klienta? Asi budu po směně dost unavená.“

„Žádného jsem nepozvala,“ odvětila Sarah klidně, otočila se na podpatku a zamířila do kuchyně.

Saffron to udivilo. „Jak to? Nenašel se nikdo, kdo by potřeboval pomoc?“

„Myslela jsem, že to nechceš dělat,“ ozvalo se z kuchyně bez zájmu.

„Změnila jsem názor. Měla bych pomoci tolika lidem, kolika jenom dokážu,“ odpověděla Saffron upřímně.

„To je chvályhodné, že, Sarah?“ vložila se do debaty Abigail, která zrovna prošla terasou ze zahrady. V ruce nesla růže.

Jednu podala Saffron a dostatečně hlasitě, aby ji slyšela i Sarah, pronesla: „Matka jistě na zítra někoho pozve, když o to stojíš, Saffron. Vůli Páně se přece nemůže stavět na odpor.“

Saffron se zdálo, že v babiččině hlase slyší potměšilý tón, ale neměla čas a ani chuť se tím zabývat. V hlavě jí vířily úplně jiné myšlenky, které odváděly její pozornost.

„Jistě, to nemůžeme. Na zítra někoho pozvu,“ odpověděla Sarah z kuchyně chladně.

„Dobře, díky, mami,“ zadrmolila Saffron roztržitě, rychle políbila babičku na tvář a běžela zpátky do ložnice.

Znovu přistoupila k oknu a vyhlédla z něj. Nakir stále vyčkával.

„Nakire, jsi tady?“ zašeptala s nadějí v hlase.

Mlčel. Toužil se jí ozvat, ale váhal. Uvědomoval si, že pokud podlehne, začne celý ten kolotoč upírané touhy a skrývaného zoufalství znovu od začátku. A on si vůbec nebyl jistý, zda by tentokrát dokázal odolat pokušení. Obával se, že je příliš slabý. Za žádnou cenu nechtěl ale Saffron ublížit. Rozum mu říkal, že je jen dobře, že ho Saffron vyhnala, a že by se jí už znovu neměl plést do života, ale jeho srdce toužilo být s ní.

„Nakire!“ zavolala ho znovu, tentokrát trochu hlasitěji. Jistota z její tváře vyprchala, když se ani tentokrát neozval.

„Potřebuju s tebou mluvit. Jestli mě slyšíš, prosím tě, přijď za mnou. Budu tě vyhlížet,“ říkala prosebně a její slova mu zněla jako rajská hudba. Nebo pekelné vábení?

Saffron nechala na parapetu ležet růži, kterou držela v ruce. Okno jen přivřela, aby mohl proklouznout dovnitř, a odešla do práce.

XIII.

Saffron ho vyhlížela celou směnu. Ostatním musela připadat divná, když neustále zalétala pohledem ke dveřím. Jak přibývalo hodin, a Nakir se neukazoval, začala její jistota slábnout. Připadalo jí stále pravděpodobnější, že si jeho přítomnost ve svém pokoji jen vysnila. Čím dál hůř udržovala na tváři profesionální úsměv. Byla tak nesoustředěná, že pletla objednávky a sklenky jí padaly z rukou.

„Co je to s tebou, Saffron?“ divil se její šéf. „Něco se děje? Můžu ti nějak pomoct?“

„Ne nic se neděje, promiňte. Jenom jsem dneska trochu mimo. Někoho čekám, a on se pořád ještě neukázal,“ vysvětlovala a zametala další střepy ze země.

„Jen totální idiot by nepřišel na schůzku s dívkou, jako jsi ty,“ usmál se na ni šéf povzbudivě, než věcně dodal: „A prosím tě, šetři to sklo, jo? Nejsem milionář.“

„Jasně, polepším se,“ slíbila, i když si nebyla jistá, jestli to dokáže dodržet. Nebyla si už jistá ničím.

„On přijde, děvče,“ poplácal ji šéf po rameni. „A jestli ne, tak si tě nezaslouží.“

Kéž to bylo tak jednoduché, pomyslela si a dál se věnovala hostům.

*

Nakir stál na vlakovém nástupišti a čerpal energii z cestujících.

Budu ji potřebovat.

Rozhodl se a věděl, že pro něj už není žádná cesta zpátky.

*

Saffron už uklidila sklo, láhve s pitím, utřela bar i stoly. Pozvedala židle, vytřela podlahu, odnesla tržbu do trezoru v kanceláři, a Nakir stále nikde. Bylo jí jasné, že už nedorazí. Že se spletla a že už ho nikdy neuvidí. Že udělala největší chybu svého života, když ho odehnala jen proto, že ji chtěl chránit.

Rychle si utřela slzy z tváře a přezula se do tenisek. Přes tričko s logem baru si oblékla mikinu a vydala se na parkoviště k autu.

Spěchala, protože jí bylo chladno a protože měla pocit, že se asi smutkem zblázní.

Tady jsem ho ucítila, vzpomněla si, když dorazila na roh ulice, kde tenkrát zachránila život přepadené dívce.

Znovu se rozplakala, štkala nahlas a přes slzy pomalu neviděla na cestu. Na parkoviště dorazila spíš díky štěstí než svému orientačnímu smyslu. Nedokázala už totiž myslet na nic jiného než na něho.

Už asi posté si otřela oči a určitě si přitom rozmazala řasenku. Potřebovala ale vidět, aby mohla v kabelce najít klíčky od auta. Když pak zvedla hlavu, zjistila, že se o její vůz někdo opírá. Vysoká štíhlá postava, paže založené na hrudi, smaragdový pohled odrážející světlo pouliční lampy.

„Nakire,“ vydechla tiše a nohy měla náhle jako z tvarohu. Nevěděla, jak to dokázala, ale rozběhla se a řítila se rovnou k němu. Představovala si, jak rozevře náruč, obejme ji...

Jenže on napřáhl paži před sebe, aby si ji udržel od těla.

„Nechoď blíž,“ zavrčel.

Kdyby ji udeřil pěstí, nebolelo by to tolik jako jeho reakce.

„Nakire, přece jsi přišel,“ vzlykla nechápavě.

„Mělas pravdu, Saffron, miluju tě. Miluju tě a chci tě. Chci tě víc než svá křídla,“ vyštěkl a v jeho hlase zněla podivná zběsilost. „Ale nechci tě zničit. Podívej, co se to s námi děje. Jsi pro mě jako droga, nedokážu bez tebe být, myslet, dýchat. A vím, že u tebe je to stejné. Chci, abys byla šťastná, a přitom není v mé moci, abych ti to štěstí poskytl.“

Saffron si přitiskla ruku na ústa, aby utišila vzlyky, které se jí znovu draly přes rty. Nebyla schopna slova. Co bych na to taky asi mohla říct?

Mlčela, a tak k ní Nakir přistoupil a něžně vzal její obličej do dlaní. Když znovu promluvil, téměř se svými rty dotýkal jejích. „Jestli tě hned nepolíbím, tak zešílím.“

„Udělej to, prosím,“ zašeptala.

Opřel se čelem o její čelo a těžce dýchal. „Ty mi to ale nesmíš dovolit, Saffron.“

Jenže ona se už rozhodla. Jestli mě má doopravdy zničit, tak si od něj za to vezmu všechno, po čem tolik toužím. Nic není hroznější než můj život bez něj.

Bez váhání přitiskla ústa na jeho rty a svět kolem přestal existovat. Byla tu jen jeho blízkost a vášeň, která se v ní při tom doteku divoce rozhořela.

Chvíli ji líbal, než se malinko odtáhl. Udělal to ale jen proto, aby ji mohl opřít o auto a znovu se zmocnit jejích úst. Přitiskl se k ní celým tělem a hladově si vychutnával její polibky. Myslel na to, že musí být opatrný, že nesmí pohlcovat její energii, a snažil se za každou cenu zabránit prolnutí jejich duší, aby Saffron neublížil jako těm ostatním ženám. Když ale cítil, jak se mu poddává, jak se mu touží celá otevřít, přestal se ovládat a nechal se unášet svými blaženými pocity.

Nepřestali se líbat, ani když začalo pršet.

Teprve po chvíli Saffron došlo, že musí vypadat jako zmoklá slepice. Díky té myšlence, která ji na moment úplně ovládla, si uvědomila, že ačkoli byl Nakirův polibek doslova dechberoucí, rozhodně je ještě pořád sama sebou.

Byla to tedy ona, kdo tu romantickou chvíli přerušil. Oddálila o kousek obličej, ale nepromluvila, jen zrychleně dýchala a spočívala na něm zamilovaným pohledem.

Nakir však tenhle zasněný pohled znal a děsil se ho.

Saffron si všimla, jak úzkostně se zatvářil.

„Jsem to pořád já, Nakire,“ pohladila ho po tváři a pak si rychle zastrčila mokré vlasy za ucho. „I když tak zrovna asi nevypadám.“

Pousmál se jejímu pokusu o vtip a napětí v jeho krásné tváři polevilo. „Odvezu tě domů, než se mi nachladíš. Začíná být zima.“

„Ty umíš řídit?“ podivila se a podala mu klíčky.

„Jistě. Tebe to snad překvapuje?“ žasl naoko a odemkl vůz.

Rychle nasedli a rozjeli se.

„Vlastně ani ne,“ uchichtla se Saffron a zabořila se pohodlně do sedadla. Přitom z něj ani na moment nespustila oči.

Nakir si všiml únavy, která se jí zračila ve tváři, a také tmavých kruhů pod očima. Zlobil se za to na sebe.

„Jsi vyčerpaná,“ hlesl provinile.

„To není tebou, lásko,“ ujistila ho, když pochopila jeho narážku. „Cítím se stejně unavená jako předtím, než jsi mě políbil. Teď jsem ale mnohem šťastnější.“

Ještě jednou si ji zkoumavě prohlédl, jako by se o tom chtěl přesvědčit.

„Ty mi nevěříš?“ zeptala se.

„O to nejde, Saffron. Jen prostě nechápu, jak je možné, že... Vždyť víš,“ odpověděl jí zamyšleně a prudce zabrzdil, když se na semaforu rozsvítila červená.

„Tvrdil jsi, že umíš řídit,“ utahovala si z něj, ale hned se zase věnovala jeho slovům. „To, čeho ses tolik obával, se prostě nestalo. To je přece dobře, ne? Měl bys mít radost.“

„To mám, Saffron, ani netušíš jakou. Jen bych to chtěl pochopit, nic víc. A taky se trochu obávám, že...“ Zarazil se a hledal ta správná slova. „Koneckonců to byl jenom polibek,“ zachmuřil se znovu, jak se ho opět zmocnila nejistota.

„Nebyl to jenom polibek,“ opravila ho jemně a pohladila ho po rameni. „Myslím, že mě nepotká stejný osud jako ty ostatní. Ani když my dva...“ Větu nedořekla, její slova nahradila červeň, která jí zbarvila tváře.

„Jak si můžeš být tak jistá?“ prohlížel si zálibně tu barvu.

„Prostě jsem,“ pokrčila rameny a dodala: „Podle mě je to tím, že mě miluješ.“

„Víc, než si myslíš,“ usmál se na ni.

„Víc než svá křídla?“

„Ano,“ přisvědčil vážně. „Víc než svá křídla.“

*

Když Saffron vešla do předsíně, v obývacím pokoji ještě svítila lampa. Hned vedle stálo křeslo a v něm seděla Abigail, v klíně pletení, a tiše pochrupovala. Jakmile zaslechla klapnutí dveří, probudila se.

„Ty tady na mě čekáš, babi? Vždyť je už hrozně pozdě,“ podřepla si k ní Saffron.

„Jen jsem chtěla mít jistotu, že dorazíš domů v pořádku. Víš, že se mi nelíbí, že pracuješ tak dlouho do noci.“

„Jak vidíš, nic se mi nestalo. Běž si klidně lehnout.“ Pohladila babičku po ruce.

„Jsi celá promoklá, Saffron. Uvařím ti čaj,“ nabídla jí Abigail.

„To není třeba,“ odmítla Saffron možná až moc rychle.

„Vážně?“ zahleděla se na ni Abigail zkoumavě.

„Vážně. Dám si sprchu a půjdu spát,“ vyhrkla dívka nervózně a sklopila oči k zemi.

„On se vrátil,“ vydechla Abigail překvapeně, když jí to došlo.

Saffron věděla, že před babičkou nemá smysl nic tajit, a tak jen mlčky přikývla.

„Čeká tě nahoře?“ zajímala se Abigail.

Saffron opět jen přikývla.

„Tak to je rozhodně lepší než horký čaj,“ usmála se na ni babička vědoucně. „Tak běž, nebudu tě zdržovat.“

„Nezlobíš se? Popovídáme si zítra, ano?“

„Nezlobím,“ pohladila ji Abigail po tváři. „Upaluj.“

*

Když Saffron vešla do svého pokoje, vymačkával si Nakir vodu z vlasů do ručníku, který použila ráno a pohodila přes židli.

„Nechci ti zamokřit koberec, ještě bych ho pak musel utírat,“ vysvětlil jí s klukovským úsměvem.

„To je od tebe sice milé, ale v tom případě se budeš muset svléknout celý,“ poukázala na to, že je promočený na kost.

„Saffron,“ vyklouzlo mu něžně a jeho hlas v ní rozvibroval touhu tak, že se cítila jako sopka před erupcí.

„Tak jsem to nemyslela,“ vysoukala ze sebe stydlivě. „Půjčím ti nějaké suché oblečení. Měla bych tu mít trička po tátovi a taky tepláky. Jsou volnější a dobře se mi v nich cvičí jóga.“

Hlas se jí přitom trochu chvěl. Začala se rychle přehrabovat ve skříni, aby zakryla rozpaky.

„Nevěděl jsem, že cvičíš jógu,“ promluvil a stál za ní tak blízko, že ji jeho dech pohladil na krku.

„Cvičila jsem, kdysi,“ odpovídala mu rozechvěle a cítila, jak jí žhnou tváře. „Myslela jsem, že mi to pomůže najít vnitřní klid. Ale nefungovalo to.“

Otočil ji jemně obličejem k sobě a okouzleně si prohlížel její líčka. „Ty jsi tak roztomile stydlivá.“

„Přestaň si mě dobírat a převleč se. Půjdu se taky převléknout.“ Podala mu slíbený oděv.

„Klidně se převlékni tady, nevadí mi to,“ utahoval si z ní, když zamířila ke koupelně.

„Jsi opravdu hrozný,“ utrousila s úsměvem.

„Myslel jsem to naprosto vážně,“ odvětil s kamennou tváří. Ani tak ji ale neoklamal; jen se tomu zasmála a zmizela za dveřmi koupelny.

Nakir se poslušně převlékl do suchého. Své mokré věci rozvěsil přes židli, aby do rána uschly, a pak utkvěl pohledem na posteli. Váhal, jestli si do ní má vlézt nebo skončit zase v křesle. Nakonec se rozhodl pro lůžko.

Saffron si dopřála dlouhou horkou sprchu na zahřátí, pak si oblékla své oblíbené dlouhé tričko na spaní a vrátila se do ložnice. Nakir si hověl v posteli natažený na boku, hlavu si podpíral rukou. Ležel však na přikrývce, ne pod ní.

Saffron vzala do ruky kartáč a rozčesávala si vlasy, přičemž se snažila uklidnit to chvění, které se jí zmocnilo, když ho tak spatřila.

„Jak jsi vlastně zjistila, že jsem neodešel?“ otázal se do ticha, které panovalo v místnosti.

Pověděla mu o všech těch drobných detailech, které ji přesvědčily o jeho přítomnosti. Popsala mu i lest s kartáčem na vlasy.

„Mohlo mě to napadnout,“ uchechtl se pobaveně a pak dlaní lehce poklepal na volnou polovinu postele: „Pojď už ke mně.“

Saffron ucítila, jak se jí v krku udělal knedlík, a těžce polkla. Pomalu odložila kartáč na toaletní stolek.

„Nebo dneska budeš spát v křesle?“ Zpozoroval její rozpaky.

Připadala si hloupě. Mám Nakira přesně tam, kde jsem ho celou dobu chtěla mít, a teď se toho zaleknu?

Vstala a hbitě vklouzla pod peřinu. Přitáhl si ji k sobě a ona složila hlavu na jeho hruď.

„Ty se nepřikryješ? Dneska večer bude určitě chladno, když tak prší.“

„Bude asi jistější, když to nechám takhle,“ namítl.

„Hloupost. Co se má stát, to se stane,“ pravila moudře a zívla: „Jak vidíš, já tě nijak neohrozím.“

„Nejsi to ty, koho se bojím,“ přiznal tiše.

Saffron k němu zvedla obličej a pohladila ho po tváři. „Už toho nech, Nakire. Nic se nestane. Tím myslím nic ošklivého, samozřejmě.“

Když se na ni usmál, věděla, že jeho obavy zahnala. Nadzvedl se a vklouzl za ní do tepla. Dotek jeho těla byl elektrizující a uklidňující zároveň.

„Hmm, to je mnohem lepší,“ zamumlala spokojeně.

„Pokušitelko,“ zasmál se tiše, pak ale zvážněl, než vyslovil otázku: „Když jsi mě volala z okna, tvrdilas, že mě potřebuješ. Povíš mi, o co jde?“

Vždyť on má pravdu, uvědomila si skrze mlhu ospalosti. Přece s ním chtěla tuhle věc ještě probrat.

Znovu zívla, než mu dokázala odpovědět: „Potřebuju, abys ovlivnil jednoho milého pána. Má něco, co musím mít. Abychom pomohli Mary.“

„Já tušil, žes něco zjistila. Co od něj potřebuješ získat?“

Saffron se posadila, a když si promnula oči, tvářila se trochu provinile. „Nazval jsi to hezky, Nakire, ale vlastně chci s tvou pomocí toho člověka okrást. Mrzí mě to, protože ke mně byl velice laskavý a hodně mi pomohl, ale nejde to jinak.“

„Pak ti pomůžu mu tu věc zase vrátit, neboj. Takže to bude spíš výpůjčka,“ usmál se na ni.

„Jsi hodný,“ opětovala mu úsměv a zase si lehla, tentokrát na bok, aby mu viděla do obličeje.

„Tak už mi prozraď, co to je. Nenapínej mě,“ požádal ji a přejel jí prstem po obočí.

Saffron mu tedy povyprávěla o svém badatelském neúspěchu v městské knihovně. O tom, jak ji paní Wardová nasměrovala do archivu Peabodské historické společnosti. Vylíčila mu, jak jí pan Stephenson nabídl možnost nahlédnout do pozůstalosti Johnatana Firthe, i jakou souvislost měl tento člověk s jejich záležitostí.

Nakir ji pozorně poslouchal, tvářil se užasle, ale zároveň spokojeně.

„No, a když jsem dneska procházela devátou krabici, tak jsem v ní objevila deník. Tedy aspoň myslím, že je to deník,“ dokončila své vyprávění.

„Tak je, nebo ne?“

„No, nejsem si jistá. Rozhodně je to hodně starý spis, taková změť zašlých a špinavých listů, svázaná v koženém obalu. Je hodně poničený, na některých místech potrhaný a nejspíš si na něm pochutnávaly i myši, řekla bych,“ odpověděla zamyšleně.

„A podle čeho tedy usuzuješ, že je to deník?“

„V textu jsou různé kreslené obrázky, jako třeba muži na polích, kytky, zvířata, jezero a tak,“ vysvětlila.

„Hmmm. A co se v něm píše?“

„To nevím.“

„Nevíš? Jak to?“ svraštil nechápavě čelo.

„Protože je to celé napsané nějakou číselnou šifrou, Nakire,“ prozradila mu konečně a dodala: „Rozuměla jsem jediné větě. V té stálo, že ten rukopis patří dívce jménem Hope Millsová.“

A než se Nakir stačil zeptat, kdo to má být, v krátkosti mu vyprávěla svůj poslední sen, v němž vystupoval John Mills.

„A ty si myslíš, že byli nějak spřízněni,“ pochopil. „Co to má ale společného s Mary? Tedy s tím, co se jí stalo?“

Saffron už pomalu nedokázala udržet víčka otevřená.

„Ještě nevím,“ zívla znovu a zavřela oči.

„Promiň, měl bych tě nechat spát, a netahat z tebe rozumy,“ omluvil se.

„To nic. Budeš tady, když se mi bude něco zdát, že?“ ujišťovala se ospale.

„Jistě, jestli si to přeješ,“ odpověděl s láskou.

„Přeju. A taky si přeju, abys mě zase objal,“ zamumlala už v polospánku.

Když si ji něžně přitáhl blíž k sobě, jen spokojeně zavrněla. Jeho šťastný úsměv už ale patřil pouze jemu, jelikož během vteřiny usnula.

*

„Vlci,“ uplivl si John Mills a ukázal rukou za sebe: „Ještě že už jsme tady.“

Saffron se ve snu znovu ocitla v lese. Opět byla Maryinou součástí.

Muž sáhl za sebe do tmy a pak se za ním s tichým skřípěním otevřely dveře, které vedly do nízkého dřevěného domku. V té tmě splýval s okolím tak dokonale, že nebyl vůbec vidět.

Rychle vešla dovnitř, nerada by se s vlčí smečkou setkala osobně. Ocitla se v potemnělé místnosti, osvětlované pouze záblesky z ohniště a svící, postavenou na ručně vytesaném masivním stole. U zdi vedle okna viděla jedinou postel, ve které někdo ležel. Světnice pak byla vybavená ještě jednoduchou lavicí u opačné zdi, několika truhlami a prostým příborníkem s nádobím. Na jeho nejvyšší polici spatřila několik knih.

John by jí jindy nabídl aspoň čaj, tentokrát ale rovnou přistoupil k posteli. Tvářil se velice ustaraně.

„Udělal bych cokoli, aby nezemřela,“ hlesl a upřel na Mary zoufalý pohled.

Dívka svižně přistoupila k lůžku, svíčku si vzala s sebou. V posteli leželo děvčátko asi dvanáctileté, světlé vlásky potem přilepené k hlavě. Vlastně se celé koupalo v potu a ztěžka sípavě dýchalo. Mary mu nahlédla do úst, i když už tušila, co je to za nemoc.

„Záškrt,“ vyřkla pak ortel a uslyšela, jak John nešťastně zasténal.

„Toho jsem se bál,“ zašeptal. „Dokážeš jí pomoci? Když mi umřela moje milovaná žena Annie, zůstala mi už jenom ona.“

„Myslela jsem, že máš ještě bratra,“ poznamenala Mary a odhrnula holčičce vlasy z čela. Děvčátko úplně hořelo.

„Býval mým bratrem, kdysi. Než se nechal zlákat lehce vydělaným zlatem a místo dobytka hubí ty ubožáky v Salemu,“ odplivl si John opovržlivě.

„Bez Hope nemá můj život smysl,“ sklonil se pak nad dívenkou a políbil ji na čelo.

„Zachráním ji, Johne Millsi. To, co udělám, ji nebude vůbec bolet, ale může ti to připadat podivné. Jako kouzlo,“ pohlédla na něj váhavě a s obavami. Nač by mi ale můj dar byl, pokud bych jej nevyužívala pro dobro ostatních? Nemám právo nechávat si jej pro sebe. Ne, když můžu zachránit lidské životy.

„Je mi jedno, odkud pochází to, co umíš, Mary. Ať už je to dar našeho Pána, nebo satana. Vím, že ho používáš, jen abys lidem pomáhala, a ne škodila, a to je pro mě hlavní. Jen ať se Hope uzdraví, na ničem jiném nezáleží,“ prohlásil upřímně, a přesvědčil ji tak, že mu může důvěřovat.

„Podrž svíci.“ Podala mu ji a promnula si zkřehlé dlaně.

Pak jednu přiložila k dívčinu hrdlu a druhou k jejímu čelu. Zavřela oči a v myšlenkách přikázala své moci, aby vyléčila tu chorobu. Hned nato začalo z jejích dlaní vycházet hojivé světlo a vstupovalo do dívčina těla.

Slyšela, jak John Mills udiveně zalapal po dechu, ale nenechala se vytrhnout ze svého soustředění. Stejně jako vždy světlo zhaslo, jakmile bylo hotovo.

Mary znovu přejela rukou po dívčině tváři, horečka byla pryč. Děvčátko dýchalo klidně a zhluboka.

„Hotovo,“ usmála se na muže, který na ni vyjeveně zíral. Vzala si od něj svíčku a odstoupila od Hope, aby si k ní její otec mohl přisednout.

Když dcerku zkontroloval, nevěřícně se na ni obrátil: „Je vážně zdravá? Proč neotevře oči?“

„Nemoc je pryč, ráno se probudí a bude naprosto v pořádku, věř mi,“ ujistila ho klidně.

Chvíli mlčel a nedůvěřivě těkal pohledem mezi Hope a Mary. Pak se dívenka ze spaní usmála a něco zamumlala, otočila se na bok a vystrčila zpod peřiny jednu malou nožku.

„Takhle obvykle spává,“ poznamenal John radostně, vstal z postele a váhavě podal Mary ruku. Jemně jí stiskl dlaň, když učinila totéž.

„Jak se ti jenom odvděčím? Mám sice jen pár zlatek, ale dám ti k tomu i nějaké kožešiny, jsou krásné a –“ chrlil ze sebe vděčně.

„Nic nechci,“ zadržela ho. „Udělala jsem to ráda a klidně znovu pomohu, pokud bude třeba. Jen pamatuj na svůj slib, Johne Millsi. Závisí na tom můj život.“

„Mé slovo platí,“ kývl vážně hlavou.

„Dobře,“ usmála se, „už půjdu. Ráno jdeme na trh, tak se chci ještě trochu prospat. Paní Martha je sice hodná a práce u ní mě těší, ale je taky hodně přísná.“

„Doprovodím tě, jen tu nechám pro Hope vzkaz, kdyby se náhodou probudila.“

„To budu ráda, děkuji.“ Pozorovala ho, jak ze stolu vytáhl malý kousek papíru a rychle na něj naškrábal pár slov. „Nevěděla jsem, že umíš psát.“

„Naučil mě to jeden mladý kněz, když jsem ho požádal. I číst. Myslel jsem, že se mi to jednou bude hodit. Jsem sice chudý, ale to neznamená, že musím být i úplný nevzdělanec. Učím to i Hope. Věřím, že ji čeká lepší život než tohle,“ ukázal rukou na světnici.

„Jsi dobrý otec. Hope má štěstí.“

„A já měl štěstí, že jsem se dozvěděl o tobě, Mary. Díky Nejvyššímu, že tě takto obdaroval,“ odvětil s hlubokou úctou a vzal do ruky novou louč, kterou připálil na ohni.

„Tak pojďme, do svítání zbývá ještě pár hodin a k farmě Coreyových je to kus cesty,“ vyzval ji pak a společně vykročili zpět do nočního lesa.

*

Saffron se ze spaní neklidně zavrtěla.

„Jen klid, nic se neděje, spi dál,“ zašeptal jí Nakir do ucha.

„Ale Mary...,“ zamumlala.

„Probereme to ráno, teď spi. Jsem u tebe.“ Políbil ji do vlasů a rukou, kterou ji objímal kolem pasu, si ji přitáhl ještě o kousek blíž. Povzdechla si a okamžitě znovu tvrdě usnula.

Nakir ji něžně hladil po zádech a zamyšleně hleděl ke stropu ložnice. Takže takhle to spolu souvisí. A Saffron zřejmě objevila deník, který patřil Hope, dceři Johna Millse.

Už mu bylo jasné, proč ho tolik potřebují získat.

*

Mary zrovna zametala zápraží a občas zalétla pohledem k cestě vedoucí k domu, zda už se nevrací paní Martha. Odpoledne vyrazila na čaj k jedné své přítelkyni do města a měla by se vrátit každou chvíli.

Mary byla zvědavá na novinky, které jistě přiveze. V okolí už to nějakou dobu vřelo, jak probíhaly soudní procesy s těmi ubožáky, co je prohlásili za čarodějnice a přisluhovače ďábla. Všude toho bylo plno, v kostele, ve městě a strach se šířil i na farmy v okolí.

Paní Martha často doma hovořila o tom, že je to celé nesmysl. Že jistě existují síly zla, a připouštěla, že mají tu moc posednout člověka, případně mu sloužit za odměnu v podobě duše propadlé peklu. Rozhodně ale nevěřila, že by se takové provinění dalo potvrdit mučením a týráním, jak se běžně při výsleších dělo. Nezastavilo ji ani to, že už bylo obžalováno několik osob z jejího blízkého okolí. Že obyčejná pomluva stačila k tomu, aby člověka obvinili. Byla to zbožná a mravů dbalá žena, takže žádné obavy o vlastní bezpečí necítila, a to ani kvůli svému odmítavému postoji k vyšetřovacím metodám.

Mary ji za to opravdu obdivovala. Avšak Marthin manžel svou ženu v jednom kuse káral, aby raději mlčela, že na ty její hloupé řeči stejně není nikdo zvědavý, a jenom přivolá tu hrůzu na jejich dům. Byl to hrubián a hlupák, který když se rozzlobil, nešel pro ránu daleko. Uměl ale vzít za práci a jeho farmaření neslo plody, takže si vydělal slušné jmění.

Mary věděla, že i přesto všechno ho má paní Martha ráda. I když jejich sňatek byl jedním z těch domluvených. Vždy viděla na lidech hlavně to dobré a k jejich slabostem byla shovívavá.

Pan Corey se taky rád a často otočil za kdejakou sukní, která se kolem něj mihla, a o to víc se Mary příčil.

Jednou si dovoloval i na ni, a když se mu bránila, začal ji mlátit a řvát, že by mu měla být vděčná za to, že se jí s manželkou ujali, když ji jako malou našli opuštěnou v lese. Vděčností myslel samozřejmě povolnost vůči jeho nechutným pokusům dostat se jí pod sukni. Paní Martha je tehdy přistihla. Mary se hrozně styděla, i když to celé vůbec nebyla její chyba. Už od chvíle, kdy si poprvé všimla, že po ní vilně pokukuje, snažila se mu vyhýbat, jak to jenom šlo, a nezůstávat s ním o samotě.

Když je paní Martha načapala, opravdu se bála, že přijde o jediný domov, který kdy měla, jenže paní se zachovala náramně. O sklonech svého muže samozřejmě věděla a trpně je snášela, nemínila mu ale dovolit, aby ji podváděl přímo pod nosem.

Vynadala mu a pohrozila, že jestli se ještě někdy o něco takového pokusí, otráví ho utrejchem. Pan Corey se na ni sice obořil, že mu nemá co vyhrožovat, ale od té doby od něj měla Mary klid.

Ještě teď si pamatovala, jak ji pak paní Martha objala a chlácholila, že se nemusí ničeho bát. Že u ní je v bezpečí. Kdyby si mohla vybrat někoho za matku, určitě by to byla paní Martha.

Proto dnes tak nervózně vyhlížela její návrat. Atmosféra ve městě houstla a Mary se obávala, aby se paní kvůli své soucitné povaze opravdu nedostala do potíží. Sama se do městečka moc nedostala, vlastně jen při cestách do kostela a na trh, kam ji paní Coreyová občas brávala s sebou.

Naposledy to bylo před třemi dny, a to ji v jedné nestřežené chvíli oslovil Paul Mills. Při vzpomínce na to, oč ji požádal a na čem se shodli, se zachvěla strachy. Protože ona se určitě měla čeho bát. Jestli někdo prozradí, co dokáže, skončí na šibenici. A ohrozí tak i paní Marthu.

Že vůbec tehdy pomohla zelinářce, když jí kůň podupal manžela! A co teprve pasákovi, jemuž vlci potrhali syna? A mlékaři, kterému umírala manželka po porodu? Mohla by tak pokračovat dál, ale přestala s tím. Jednou jí Pán obdaroval schopností léčit, a ona nemá žádné právo tento dar promarnit. Vůbec žádné právo.

Její pozornost náhle upoutal nějaký zvuk ve stáji. Zamračila se, sevřela pevně koště, aby ho mohla použít jako zbraň, a šla se tam podívat. Po kraji se teď toulalo dost dětí, o které se nikdo nestaral, když jejich rodiče skončili ve vězení, a ty se občas odvážily krást na některé ze vzdálenějších farem.

Do prken na bližší straně stodoly něco naráželo, až se jedno z těch uvolněných celé třáslo. Slyšela i podivné funění a napadlo ji, jestli některý z ustájených koní kvůli něčemu neblázní a nekope do hrazení.

Potichu vešla dovnitř, opatrně se vydala podél jednotlivých stání domácího zvířectva, až se přiblížila k těm koňským. Jenže zvířata byla klidná. Funění ale nepřestávalo, a tak zahnula za poslední dřevěnou přepážku.

A pak konečně zjistila, co se děje. Uviděla Jane, druhou děvečku, kterou Coreyovi zaměstnávali, a pana Gilese. Dívka byla opřená zády o dřevěnou stěnu stodoly, měla rozhalený živůtek, takže mohla spatřit její obrovská nahá prsa. Šaty měla vyhrnuté k pasu a stehny objímala pana Coreyho kolem boků. Ten měl kalhoty spuštěné u kotníků a přidržoval si ji oběma rukama, když do ní s divokým funěním silně narážel.

Mary pochopila, čeho se stala svědkem, i když sama ještě s mužem nikdy nebyla. Zrudla jako pivoňka a nevěděla, co dělat. Bylo jí líto paní Marthy a pan Corey se jí zošklivil ještě víc. Zalétla pohledem k Jane, jestli třeba nepotřebuje pomoct, tak jako ji onehdy potřebovala ona. Jenže na rozdíl od ní se Jane podle všeho líbilo, co s ní pan Corey provádí. Držela se ho za ramena, ale nesnažila se ho odstrčit, naopak ho k sobě tiskla ještě blíž.

Mary se rozhodla, že tiše zmizí a bude dělat, jako že nic neviděla, když vtom Jane otevřela oči, zahlédla ji a vyděšeně vypískla. Pan Corey to samozřejmě uslyšel, zarazil se a ohlédl přes rameno.

Ustal v pohybech, hrozivě se zamračil a zasyčel: „Vypadni!“

Mary věděla, že by se měla bát, místo toho ale roztřeseným hlasem namítla: „Tohle není správné! Neměli byste... Paní Martha si nezaslouží...“

Tím ho ale opravdu rozzuřila. Pustil Jane, která si rychle upravovala šaty a zlomyslně sledovala, co se bude dít dál. Otočil se k Mary, a ona tak na krátkou chvíli mohla zahlédnout jeho trčící přirození, rudé a lesklé. Při tom pohledu se jí udělalo nevolno.

Rychle si natáhl kalhoty a přiskočil k ní. Než stihla uhnout, udeřil ji tak silně, že upadla na zem. V ústech ucítila vlastní krev, jak jí rozbil ret.

„Ty špíno jedna mrňavá, ty mě tady budeš poučovat, kdo si co zaslouží?!“ zařval vztekle a chytil ji za vlasy, aby jí mohl zvednout hlavu a uštědřit jí další facku.

„Co si to vlastně dovoluješ?! Dal jsem ti šaty, jídlo, střechu nad hlavou, a ty mi budeš takhle oplácet? Donášet na mě?! Co je tobě do toho, s kým šukám, ty pitomá káčo!“

Pak se trochu uklidnil, což jí ale přišlo horší, než když zuřil, a sklonil se k jejímu obličeji tak blízko, až se jejich nosy téměř dotýkaly. Přes slzy bolesti viděla Mary jeho tvář rozmazaně, jeho výhrůžný tón jí ale jasně napovídal, že by se opravdu měla bát.

„Jestli jenom cekneš, jestli se o tom jediným slůvkem někde zmíníš, špatně dopadneš, rozumíš?“ zavrčel na ni a cenil přitom zuby jako hladový pes.

Nedokázala odpovědět, a tak jen přikývla. Pak ji teprve pustil, překročil, jako by byla jenom balík hadrů a odešel ze stájí. Jane spěchala za ním a lísala se k němu. Věděla, kde kvetou růže.

Mary zůstala ležet na sešlapané slámě a chvěla se hrůzou po celém těle. Tohle se nemělo stát, šeptala bezhlesně pořád dokola. Tohle se nemělo stát.

XIV.

Saffron se probudila báječně odpočatá. Protáhla se, protřela si oči a posadila se. Místo vedle ní bylo prázdné. Všechno se v ní na moment sevřelo náhlým strachem, že Nakir odešel. Pak ale zaslechla zvuky z koupelny a uklidnila se. Zrovna spustila nohy z postele a chtěla vstát, když vyšel, oblečený pouze v džínách.

Utíral si vlasy ručníkem a vypadal naprosto úžasně. Saffron celá ztuhla a ucítila podivné tetelení v břiše. Jsem nervózní jako puberťačka na prvním rande.

„Dobré ráno,“ pozdravil ji Nakir. „Snad jsem tě nevzbudil?“

„Dobré. Ne, to ne,“ usmála se na něj a vstala.

„Vypadá to, že ses dobře vyspala,“ zhodnotil její vzhled, když přehazoval ručník přes židli. Rychle mrkla do zrcadla, aby zjistila, jak vyhlíží, a dost se té rozcuchané osoby, kterou jí ukázalo, lekla.

„Vypadám hrozně,“ vyhrkla a rychle sáhla po hřebenu.

Než ho ale stihla uchopit, vzal ji za ruku a otočil k sobě. „Mně se po ránu rozhodně líbíš. Moc.“

Nevěděla, co mu na to odpovědět, ale ani nemusela. Nakir totiž na žádnou odpověď nečekal a rovnou ji políbil.

Bylo to stejně krásné jako večer na parkovišti, pro Saffron dokonce ještě o moc hezčí, jelikož se dotýkala jeho holé kůže. Dodala si odvahy a pomalu mu sklouzla dlaněmi po zádech. Když prsty přejela po místě mezi lopatkami, trhl sebou a přestal ji líbat.

„Nakire,“ lekla se.

„To nic,“ uklidnil ji, ale trochu se zamračil. „Nejsem zvyklý, aby se mě tam někdo dotýkal. Vlastně si vůbec nevzpomínám, že bych to byl někdy někomu dovolil.“

„Tam jsi měl...?“ Zarazila se a skousla si ret.

Mlčky přikývl.

„Smím se podívat?“ poprosila zvědavě.

Neodpověděl, jen se k ní otočil zády. Hleděla přímo na to místo, ale neviděla nic zvláštního.

„Můžu se tě znovu dotknout? Budu opatrná,“ požádala ho nesměle.

Znovu jen kývl. Jemně mu přejela po kůži bříškem ukazováčku a ucítila, co nebylo možné spatřit. V kůži nahmátla dvě totožné jizvy, které však měly naprosto stejnou barvu jako okolní pokožka, a proto nešly pohledem rozeznat.

Když se jich dotkla, zachvěl se.

„Promiň, jsem pitomě zvědavá.“ Odtáhla rychle ruku.

„O to nejde, Saffron. Když se mě na tom místě dotkneš, je to, jako kdyby ses najednou dotýkala mě celého. Je to velmi intenzivní pocit. A rozhodně ne nepříjemný,“ vysvětlil jí ochraptěle.

„Aha,“ vysoukala ze sebe a udělala to první, co ji v té chvíli napadlo. Políbila ho tam.

„Saffron,“ zasténal hlasitě a opřel se jednou paží o její toaletní stolek, jako by se bál, že se neudrží na nohou.

Když místo rtů ucítil na své pokožce její jazyk, nedokázal se už ovládnout. Prudce se otočil, sevřel ji v náruči a zručně ji vmanévroval přímo do postele. Žádostivě se přisál k jejím rtům, a jelikož se ocitl přímo mezi jejími stehny, přirazil tvrdě ke středu jejího těla.

Saffron mu okamžitě vyšla vstříc, jednou rukou ho nepřestávala hladit po zádech a druhou se držela jeho boku.

Chvíli to vypadalo, že to všechno bude pokračovat, Nakir se ale náhle odtáhl a svezl se na zem vedle postele. Seděl tam, hlavu skloněnou, ruce opřené o kolena.

„Do háje,“ opakoval dokola.

Saffron chvíli trvalo, než uklidnila svoje roztoužené myšlenky, a dokázala si sednout vedle něj.

„Co se stalo, Nakire? Udělala jsem snad něco špatně?“ otázala se nejistě.

„Ne,“ ucedil přes zaťaté zuby.

„Tak proč jsi přestal?“ nechápala. Rozhodně ji svou odpovědí příliš nepřesvědčil.

„Napřed ti musím něco říct, Saffron, než mezi námi k něčemu dojde. Jestli se to tedy stane, až ti povím, co mám na srdci,“ dodal trpce. Napáchal už tolik špatných věcí, ale tuhle chtěl udělat správně. Saffron si to zaslouží, a jestli máme být opravdu spolu, musí to vědět.

„To je to tak vážné? Vy andělé to děláte jinak?“ plácla, co jí zrovna běželo hlavou.

Překvapeně se na ni podíval, jako by nedokázal uvěřit tomu, že ji něco takového vůbec napadlo. Pak se výraz v jeho obličeji uvolnil a on se zasmál: „Ne, neděláme.“

Saffron zrudla a cítila se hloupě.

„Promiň, nechtěl jsem se ti smát. Někdy mi musíš popsat, jak si představuješ, že to dělají andělé,“ uculil se. Pak ji vzal za bradu a zvedl jí hlavu tak, aby jí viděl do tváře. „Jde o tvou matku. Vím o ní něco hodně ošklivého. Už dlouho. Nechtěl jsem ti to nikdy povědět, abych ti zbytečně neubližoval, ale teď, když jsme spolu, si připadám jako podvodník. Musím na to pořád myslet. Nechci ti nic tajit, ale zároveň ti ani nechci způsobit další bolest.“

„Co mi může ohledně mé matky ublížit víc než to, že mě nemiluje?“ zamračila se Saffron.

„Když ti to povím, budeš chtít, abych odešel a už se skutečně nikdy nevrátil,“ obával se.

„To se už nikdy nestane,“ ujistila ho vážně. „Nebo ty ses na tom snad nějak podílel? Na tom, co matka udělala?“

„Ne, to ne,“ zavrtěl hlavou, „ale tajil jsem ti to. I když si myslím, že bys to měla vědět. Zachoval jsem se jako sobec a nic jsem ti neprozradil, abych tě nerozzlobil.“

Chápala jeho obavy, ale rozhodně chtěla znát pravdu.

„Já už tě nikdy nevyženu. Nikdy. A teď mi tedy pověz, co provedla.“ Políbila ho do dlaně a obrnila se proti následkům jeho slov.

Nakir se zhluboka nadechl a pak jí popravdě vypověděl vše, co věděl nebo vyčetl v mysli její matky o té hrozné záležitosti s Kevinem. A také o tom, že si od lidí, které Saffron vyléčí, nechává tajně platit.

Když domluvil, provinile na ni koukl. Byla bledá, v očích jí stály slzy. A zuřila, což poznal podle její aury a taky z pevně sevřených čelistí.

„Odpusť,“ hlesl.

„Takže ona mu za to chtěla zaplatit,“ zasípala.

„Kolik už asi tak na těch ubožácích vydělala?“ Upřela na Nakira zuřivý pohled.

„Naposledy když byla v bance, to dělalo nějakých dvě stě padesát tisíc dolarů. Aspoň tak jsem to v ní četl,“ odpověděl zaraženě.

Prudce se vymrštila.

„Saffron, co...?“ Spěšně vyskočil.

„Na tebe se nezlobím, Nakire,“ ujistila jej hlasem, který se třásl vzteky. „Ale matka, ta si to vypije!“

Než stihl cokoli udělat, rozrazila dveře a seběhla po schodišti.

*

Abigail seděla u stolu v jídelně a pomalu upíjela čaj. Zároveň poočku sledovala Sarah, která se uvelebila na židli naproti ní, tvářila se naprosto neproniknutelně a při popíjení kávy si četla ranní noviny.

Když se dovnitř vřítila Saffron, polekala se tak, že málem převrhla svůj šálek.

„Řekni mi, co jsi to za matku!“ vykřikla Saffron rozzuřeně hned na úvod.

Sarah leknutím poskočila a vyjeveně na ni zírala. „O čem to mluvíš? Co se stalo?“ Rychle pohlédla na Abigail, u níž hledala vysvětlení, ale ta jenom zamítavým pohybem hlavy naznačila, že nic neprozradila.

„Ty nevíš?! Nebo se jenom děláš, že nevíš?“ ječela Saffron nepříčetně. Lomcovala jí zlost.

„Ten tón si vyprošuji!“ ohradila se Sarah chladně.

„Ten tón si vyprošuji,“ napodobila ji Saffron a pak nenávistně zasyčela: „Zdrogovala jsi mě, nechalas mě znásilnit jen proto, abych eventuálně porodila dítě, které by možná umělo to co já! Abys nás měla dva, nebo náhradu za mě, kdyby se mi něco stalo, a nepřišla tak o zdroj svých bohatých zisků!“

Sarah pohoršeně otevřela pusu a znovu zalétla pohledem k Abigail.

„Nic z toho...,“ zakoktala přitom.

„Mlč!“ křikla na ni Saffron. „Pověděl mi to někdo, komu bezvýhradně věřím. Někdo, kdo vidí v lidech víc než ostatní!“

„Slíbilas mi přece...,“ obrátila se Sarah na svou tchyni obviňujícím tónem.

„Tys to věděla, babičko?“ zarazila se Saffron. Znělo to vyčítavě.

„Zjistila jsem to nedávno díky tomu novinovému článku, cos mi ukázala. Nějak jsem si to poskládala dohromady,“ vyložila Abigail a popsala Saffron svou scénu se snachou.

„Mělas mi to říct. Mohla jsem to přiživování na těch nešťastnících zarazit,“ vyčetla jí Saffron a obrátila se zpět k matce. „Vždycky jsem tak nějak tušila, že mě nemáš ráda. Ale jsi moje matka, a tak jsem se snažila se k tobě chovat hezky a vycházet ti vstříc, jak se na dobrou dceru sluší a patří, ale to skončilo. Od této chvíle až do konce mého života pro mě nejsi nic, rozumíš?! Odmítám tě mít ve svém životě!“

„Saffron!“ vyhrkla Abigail polekaně.

„Mohla bych ti připravit hrozný osud, matko, hroznější, než si dokážeš představit,“ zazněly v Saffronině hlase slzy žalu, „ale neudělám to, protože to bych nebyla o nic lepší než ty!“

Pak se obrátila ke schodišti a zavolala Nakirovo jméno.

„Saffron, holčičko, jsi teď moc rozčilená na to, abys...,“ domlouvala jí Abigail opatrně.

„Jsem rozčilená, babi, ale myslí mi to jasně. Konečně se ukázalo, kdo je v tomto domě monstrum,“ oponovala jí Saffron nespouštějíc z matky oči.

Když ucítila na zátylku známý závan, věcně jí oznámila: „Je načase, abys poznala mého přítele, matko. Tohle je Nakir.“

Sarah vyděšeně vyjekla, když se po boku její dcery objevil muž. Nevěřícně zírala na jeho překrásnou tvář. A ty oči! Jako pravé smaragdy.

„Normálně bych v takové situaci řekl, že mě těší, ale dnes je opak pravdou,“ promluvil Nakir a jeho hlas jí vyrazil dech.

„Kdo jsi?“ vydechla.

„Jsem ten, kdo zná všechny tvé myšlenky a touhy. Jsem ten, který vidí tvou černou duši, Sarah. A nejsem sám, kdo ji zná,“ pronesl laskavým hlasem, který zněl současně velice výhrůžně.

„Ne,“ zasténala Abigail zděšeně. Poznala jeho pravou podstatu, a ačkoli nedokázala úplně odhadnout dosah jeho moci, rozhodně věděla, že nepatří k těm, kteří vyhrožují planě.

„Nakire, přestaň, prosím,“ položila mu Saffron ruku na paži, „nechci, aby matka zešílela stejně jako ten násilník. Kevin se jmenoval, že, matko?“

Sarah strachy zbledla, křečovitě se chytla stolu. „Já jsem jen chtěla...“

„Zachovat se jako pravá křesťanka, viď?“ ventilovala Saffron svou bolest a zklamání sarkastickou poznámkou.

„Co se mnou uděláš?“ vzlykla Sarah a bázlivě si prohlížela Nakirův zasmušilý výraz.

„Saffron, prosím. Sarah provedla hrozné věci, ale nezaslouží si skončit jako ten muž, co tě napadl. Dala ti život,“ hlesla Abigail prosebně.

Saffron zavřela oči a snažila se najít ztracenou rozvahu. Nechtěla matce ublížit, ale zároveň jí nedokázala odpustit.

„Nakire, mohl bys prosím zařídit, aby matka udělala všechno, co jí řeknu?“ zeptala se ho tiše.

„Jistě,“ přikývl a sklonil se k Sarah. Chvěla se strachy, a když vzal její obličej do dlaní, začala tiše plakat.

„Kdyby to bylo na mně, ukázal bych ti, jak skončí tvá duše, jestli se nepolepšíš a nebudeš prosit za odpuštění, ženo. Tvá dcera si ale nepřeje, abych ti ublížil, protože i přesto, jak nicotná pro tebe je, tě v hloubi svého srdce miluje, jako každé dítě miluje svou matku,“ promluvil hypnoticky a silou svého hlasu našeptávače pokračoval: „Teď uděláš všechno, co ti Saffron přikáže.“

Sarah omámeně přikývla. Nakir ustoupil, aby uvolnil místo Saffron, a pozorně ji sledoval. Její aura byla temnější než obvykle. Nakir se obával, že je blízko zhroucení. Tvářila se teď klidně, ale ruce sevřené v pěst se jí třásly potlačovanými emocemi. Netušil, kolik toho tahle obdivuhodná dívka dokáže unést. Věděl však, že to břemeno pro ni začíná být příliš těžké.

„Měl ten muž, ten Kevin, nějakou rodinu?“ zeptala se Saffron matky.

„Myslím, že ano, ale musela bych si to ověřit,“ odpověděla Sarah nepřirozeně klidně.

„Tak to zjisti. Pokud má nějakou rodinu, o kterou se staral, pošleš jim peníze, které jsi získala od mých klientů, aby mohli dál bezstarostně žít, rozumíš?“

Sarah přikývla.

„A pak, moje drahá matko, si najdeš práci. A nakonec to nejdůležitější,“ zarazila se, než přísně dodala: „Začneš se k babičce chovat, jak si zaslouží. Slušně a s respektem.“

Sarah znovu mlčky přikývla.

Saffron tlumeně vzlykla a těžce dosedla na volnou židli.

Nakir se znovu chopil ženiny tváře a vemlouvavě prohlásil: „Nyní uděláš, co ti Saffron poručila. A pak, až to zařídíš –“

„Nakire, ne!“ okřikla ho Saffron unaveně, když spatřila zlostný záblesk v jeho očích.

Nehnul ani brvou. „Až to všechno zařídíš, zkusíš se začít chovat mile i ke své dceři, ženo. Protože jestli ne, ukážu ti, jak vypadá peklo.“

Abigail se vystrašeně zajíkla a Saffron skryla tvář v dlaních.

„Teď už běž, máš přece napilno, Sarah,“ vyzval ji Nakir a ještě autoritativně doplnil: „Až tě propustím ze své moci, zapomeneš na to, že jsem tě nějak ovlivnil. Zapomeneš na to, co dokážu.“

„Zapomenu, co dokážeš,“ zopakovala poslušně.

„Dobře. Propouštím tě,“ vyřkl. Pustil ji a znovu od ní ustoupil.

Sarah se prkenně zvedla, zmateně se po nich podívala a vyhrkla: „Musím jít něco zařídit do banky. Abigail byla bys, prosím tě, tak hodná a pomohla Saffron s obědem?“

„Jistě,“ přikývla Abigail zaraženě. Sarah vztáhla k Saffron ruku, jako by ji chtěla pohladit po vlasech, ale pak ji lítostivě spustila k tělu a odešla.

*

Od bývalého společníka svého otce, který s ním vedl advokátní praxi, Sarah zjistila, že Kevin skutečně měl rodinu, a s jeho pomocí se dostala i k číslu jeho účtu. Poslala na něj všechny své uspořené peníze, jak jí Saffron přikázala. Pak se vydala k nejbližší pracovní agentuře a vyplnila žádost o zprostředkování práce.

Všechno to činila mechanicky. Jedna její část na ni celou dobu křičela, ať neblázní, že si přece všechny ty peníze zasloužila a je jen Kevinova chyba, že skončil mrtvý. A že si to za všechny ty odporné věci, co za svůj život spáchal, zasloužil.

Jenomže její druhá část, její svědomí, které probudil andělův hlas a jeho pohled, v němž zahlédla záblesk pekelných plamenů, jí oponovala. A co si tedy zasloužíš ty, Sarah, za své činy? Za to, že ses přiživovala na nemocných lidech? Na vlastní dceři? Že místo abys byla její matkou, chovala ses hůř než kdejaký pasák? Vždyť jsi ji nechala znásilnit! Která matka, která milující matka, by tohle udělala?! Jenže ty jsi nikdy nikoho nemilovala, Sarah. Nikoho kromě sebe.

Zrovna procházela parkem, když jí nohy vypověděly službu, a tak si sedla na lavičku a vyjeveně zírala před sebe, oči plné slz.

Teď jsi skončila, ozývalo se znovu její sobecké já. Všechny tvé sny o bohatství, o místě ve společnosti, všechno je pryč. Zmizelo to s těmi penězi, které jsi poslala Kevinově rodině. Nemáš nic a nejsi nic. Jen ubohá zbytečná nicka!

Může to být ale i začátek, Sarah, promluvilo její druhé já. Počátek cesty za odpuštěním. Za opravdu lepším životem. Dostala jsi druhou šanci a je jen na tobě, jak s ní naložíš. Žádná další totiž už nepřijde.

Sarah se rozplakala. Skryla obličej do dlaní a vzlykala tak tiše, jak jenom dokázala. Nechtěla, aby ji tak někdo viděl. I když kdo by se o mě asi tak zajímal? Věděla, že jinou šanci už nedostane. S neotřesitelnou jistotou, která pramenila někde hluboko v jejím podvědomí, si uvědomila, že peklo opravdu existuje a vztahuje po ní své pařáty. A že pokud to tentokrát nezvládne, pokud nenapraví, co tak hrozně pokazila, přesně tam také skončí.

*

Sarah už byla nějakou dobu pryč, ale v jídelně se dosud nikdo ani nepohnul.

„Cos to udělal, anděli?“ vydechla Abigail ustaraně.

„Nemohl jsem si pomoct. Tolik Saffron ublížila. Nedovolím, aby se to opakovalo. Nedovolím nikomu, aby Saffron způsoboval bolest,“ odpověděl Nakir rozechvěle a sedl si na židli, kterou Sarah svým odchodem uvolnila.

Lehce uchopil Saffron za jednu paži a odtáhl jí dlaně od obličeje. „Odpusť mi to, ale další zraňování bys neunesla, cítím to.“

Stiskla mu ruku a tiše se otázala: „Tys viděl její duši v plamenech?“

„Ano,“ odpověděl zamračeně.

„Znamená to...?“ nedokázala Abigail dokončit svou otázku.

„V pekle, babi. Viděl matčinu duši v pekle,“ potvrdila jí to Saffron nešťastně.

„Ach ne,“ vhrkly slzy do očí tentokrát Abigail.

„Je to vždycky definitivní, Nakire? Můžeme něco udělat, abychom jí pomohli? Ať je, jaká je, pořád je to moje matka,“ vyhrkla zoufale a upřela na něj prosebný pohled.

„Není, ne vždy. Pokud Sarah půjde po cestě, kterou jsme jí ukázali, bude prosit o odpuštění a změní se, tak má naději na spasení,“ odpověděl vážně.

Bylo vidět, že se oběma ženám ulevilo.

„A jak dlouho po té cestě k odpuštění kráčíš ty, anděli?“ zeptala se Abigail náhle.

„Babičko,“ zamračila se na ni Saffron.

„Myslel jsem, že už dlouho, Abigail, ale mýlil jsem se. Sobecky jsem slepě existoval jen pro sebe a svou sebelítost. Dokud jsem nepotkal Saffron a nepochopil, kudy se mám opravdu vydat,“ odvětil klidně a políbil hřbet Saffroniny ruky.

Abigail otevřela ústa, chtěla se zeptat ještě na něco, co ji trápilo, také ona však viděla, že Saffron už víc bolesti neunese, a tak raději mlčela.

„No, já se asi pustím do přípravy toho oběda,“ prohlásila místo toho a jí samé ta slova zněla hloupě.

„A já posekám trávu.“ Saffron vstala a nepřítomně vyhlédla francouzským oknem do zahrady.

„Cože? Měla by sis odpočinout a –“ zaprotestoval Nakir.

„Řekla jsem, že posekám trávník. Už je to třeba,“ trvala na svém. Nic dalšího už namítnout nestihl, protože se prostě sebrala a odešla. Jenom v tričku, ve kterém předtím spala, vytáhla z garáže sekačku na trávu a dala se do práce.

„To přece nejde.“ Chtěl vyběhnout za ní, ale Abigail ho zadržela:

„Potřebuje jenom být chvíli sama. Vyrovnat se s tím vším. Uklidnit se. Když je toho na ni moc, tak jde a seká trávu.“

„Ale já...,“ Nakir se zatvářil bezradně.

„Věř mi, anděli, je to tak, jak říkám. Brzy se vzpamatuje,“ odtušila Abigail přesvědčeně a odešla do kuchyně.

Nakir zůstal sám se svými myšlenkami. Cítil se naprosto vyčerpaný a slabý a také se obával o Saffronino duševní zdraví. Chvíli jen tak postával, pak se váhavě odhmotnil a vydal se do města načerpat energii. Byl si jistý, že jí bude potřebovat ještě spousty.

*

Saffron jezdila se sekačkou po zahradě dlouho. Horko letního dne narůstalo, takže se při práci celá zpotila. A nejspíš si taky přivodila úpal, jelikož ji strašně rozbolela hlava.

S každou kapičkou potu jako by z ní i vyprchávala ta hrozná zuřivá zloba a vystřídaly ji jen smutek a lítost.

Když se jí začaly před očima dělat mžitky, poznala, že s tím musí přestat. Nechala sekačku uprostřed zahrady a posadila se do stínu jabloně. Opřela se zády o kmen a unaveně zavřela oči.

„Tohle by se ti mohlo hodit,“ uslyšela babiččin hlas a pak poznala, že si k ní pomalu sedá na zem.

„Díky.“ Vzala si od ní sklenici s vychlazeným jablečným moštem.

„Už je ti lépe?“ vyptávala se jí Abigail starostlivě.

„Trochu. Sekačka vždycky zabere,“ odvětila Saffron tiše a zase zavřela oči.

„No, rozhodně jsi s tím trávníkem odvedla kus práce,“ pousmála se Abigail. „To s tvou matkou mě mrzí, holčičko. Zasloužila by sis mnohem lepší mámu.“

„Mám tebe, babi. Někteří jsou na tom hůř.“ Položila jí hlavu na rameno.

„Mám tě tolik ráda, Saffron,“ pohladila ji Abigail po tváři, stále se ale tvářila ustaraně.

„Já vím, na co myslíš, babi. Na co ses chtěla Nakira zeptat,“ pronesla Saffron vážně.

Abigail se zachvěla. „Opravdu?“

„Ano, opravdu. Chtěla ses ho zeptat, co se stane, až i jemu bude odpuštěno,“ odpověděla dívka.

„To jsem skutečně chtěla,“ přisvědčila Abigail.

Saffron se znovu opřela o strom a zadívala se do jeho koruny.

„Až mu bude odpuštěno, babi, dostane zpět svá křídla.“

„Myslela jsem si to,“ vzdychla Abigail lítostivě.

„Nakir sice už nevěří, že se to stane, ale kdo ví? Řekl mi, že mě miluje víc než svá křídla, babi, a já mu věřím, ale...,“ mluvila zamyšleně k listí jabloně.

„Ale?“ opáčila Abigail.

„Víš, zůstaly mu jizvy tam, kde měl dřív křídla. Dnes mi je ukázal. A taky mi pověděl, že když...,“ Saffron zrozpačitěla, ale chtěla svou myšlenku dokončit, „... že když se ho tam dotknu, je to, jako bych se dotýkala jeho celého. To podle mě znamená jediné: jeho křídla jsou on. Ztratil naději, že je získá zpět, ale někde uvnitř si to pořád přeje. Je to přece anděl. Když je dostane nazpátek, získá tím i sám sebe. Bude to zase on, celý a čistý, tak, jak byl stvořen.“

„Ach, Saffron,“ stiskla jí babička soustrastně ruku, protože pochopila, co to znamená.

„Měla bych být sobecká, myslet na štěstí, které teď spolu prožíváme, a modlit se, aby své odpuštění nenalezl. Chci, aby se mnou zůstal, abychom byli spolu, dokud budu žít. Ale nedokážu to.“ Saffron si vjela rukou do vlasů a její hlas zněl zoufale. „Chci, aby byl šťastný, aby byl tím, čím si jeho duše přeje být. I když to znamená, že ho navždy ztratím.“

Abigail nevěděla, co říct, aby ji aspoň trochu povzbudila. Až do této chvíle si neuvědomovala, jak hluboko sahá vnuččino trápení.

„Ale to neznamená, že si nevychutnám každou minutu z doby, kterou strávíme spolu, babi. Vezmu si všechno, co půjde, a dám Nakirovi tolik, kolik jen dokážu. A až odejde, budu mít aspoň na co vzpomínat,“ podívala se Saffron na babičku odhodlaně a podařil se jí úsměv.

„Takhle se mi líbíš, děvenko. Osud k tobě nebyl moc laskavý, ale ty jsi naštěstí bojovnice,“ oznámila jí Abigail hrdě.

„Mám tě ráda, babi,“ usmála se Saffron ještě víc. Vstala a pomohla na nohy i babičce.

„Půjdu do sprchy, řekla bych, že zrovna dvakrát vábně nevoním,“ zhodnotila Saffron kriticky svůj vzhled s nadsázkou, aby bylo jasné, že rozmluva na bolavé téma je u konce. „Odpoledne jdu do města a takhle by to tedy rozhodně nešlo.“

„Tak to máš pravdu,“ zasmála se Abigail a společně se vrátily do domu.

*

Saffron si dopřála dlouhou sprchu, aby ze sebe smyla všechen pot i strasti. Seděla zrovna před zrcadlem a rozčesávala si ještě trochu vlhké vlasy, když poznala, že se Nakir vrátil.

„Možná bys už mohl začít chodit dveřmi, když jsem tě oficiálně představila jako svého přítele,“ zažertovala a čekala, až se zhmotní.

„Takhle je to ale zábavnější,“ odpověděl jí s opatrným úsměvem, když se ukázal jen kousek vedle ní.

„Omlouvám se za tu scénu se sekačkou. Snad jsem tě tím moc nevyděsila,“ promluvila už vážněji a odložila hřeben.

„No, nejdřív mě to opravdu trochu vylekalo, ale tvoje babička mi vysvětlila, že takhle reaguješ na stres,“ konstatoval a pak se jemně zeptal: „Pomohlo to?“

Upřela na něj své krásné pomněnkové oči a usmála se: „Pomohlo. Ještě se sice zlobím, zuřivost je už ale pryč.“

„Tak to se mi ulevilo,“ přiznal.

Saffron se krátce zasmála a přistoupila ke skříni.

„Na čtvrtou jsem nám domluvila schůzku s panem Stephensonem v archivu,“ informovala Nakira a přemýšlela, co si oblékne. V županu už jí začínalo být horko.

„Dobře, jsem zvědavý na ten deník. Máš chuť si teď promluvit o tom, co se ti večer zdálo?“ napadlo ho.

„Vlastně si myslím, že ani není moc o čem mluvit.“ Zavřela skříň, když si konečně vybrala, a dodala: „Podle toho snu to vypadá, že pan Firth mluvil pravdu o své spřízněnosti s Johnem Millsem. Hope byla Johnova dcera a zřejmě si vedla deník, který se dochoval ve Firthově pozůstalosti. A nejspíš byla neteří kata, který odsouzené v Salemu popravoval.“

„Pořád jsou to jenom takové náznaky, a nic konkrétního o Maryině osudu,“ pokrčil rameny Nakir a sedl si na postel.

„Přesně tak. Snad zjistíme něco v tom deníku,“ usmála se na něj Saffron povzbudivě a sklonila se k němu, aby ho políbila.

Uchopil ji za boky a přitáhl si ji mezi kolena.

„Krásně voníš,“ vydechl ochraptěle, když se jejich rty oddělily, a jemně tahal za pásek jejího županu.

„Jestli mi ho sundáš,“ šeptla, „tak tu schůzku nestihneme.“

„A my ji potřebujeme stihnout,“ odvětil vážně, ale s taháním nepřestal.

„Ano, to potřebujeme. Copak ty nejsi zvědavý? Já rozhodně ano,“ zasmála se.

„Myslel jsem, že bys mi mohla ukázat, jak to podle tebe dělají andělé,“ zapředl svůdně, a když zrudla, široce se usmál: „Ale máš pravdu, jsem taky trochu zvědavý na ten deník. Tak mi to předvedeš později, ano?“

„Přestaň si ze mě už konečně dělat legraci,“ uchichtla se a plácla ho hravě po ruce. „Teď se obleču a ty tu zatím počkej.“ Usmívala se, ještě když za sebou zavírala dveře koupelny.

Trvalo to minutku, než se vrátila oblečená v šatech na ramínka, jejichž lehounká látka vypadala jako pestrobarevná křídla nějakého tropického motýla.

„Když ti povím, že jsi nádherná, necháš mě zase řídit?“ natáhl k ní Nakir ruku.

„A co když nás zastaví nějaká silniční kontrola? S tvým způsobem jízdy se s tím rizikem rozhodně musí počítat,“ utahovala si z něj.

„Něco jim namluvím,“ odpověděl jednoduše.

„Tak dobře, ale něco hezkého.“ Podala mu klíče od vozu a přehodila si kabelku přes rameno.

„Samozřejmě,“ usmál se potutelně, vzal ji za ruku a vyrazili do města.

XV.

Pan Stephenson už je čekal v archivu. Když dorazili, překvapeně si Nakira prohlížel.

„Nevěděl jsem, že dnes budete mít společnost.“ Podal Nakirovi ruku.

„To je můj přítel Nakir,“ představila ho Saffron. Nakir si sundal sluneční brýle.

„Těší mě,“ poznamenal pan Stephenson zdvořile.

„To je dobře,“ dal se Nakir do práce, „protože od vás něco potřebuju.“

Saffron si všimla, jak se panu Stephensonovi rozšířily zorničky, když na něj začala okamžitě působit Nakirova moc.

„Co pro vás mohu udělat?“ otázal se pomalu.

„Potřebuju, abyste mi přinesl ten deník z Firthovy pozůstalosti, který včera zkoumala slečna Lawsonová. A to tak, aby vás nikdo neviděl. A rychle,“ přikázal Nakir klidně.

„Hned to zařídím,“ přikývl správce archivu a odspěchal.

„Neublíží mu to, že ne? Nebude mít nějaké následky, že ne, Nakire? To bych si neodpustila,“ strachovala se Saffron.

„Nic se mu nestane,“ uklidnil ji.

„Dobře,“ povzdechla si a nervózně se rozhlédla po chodbě.

Pan Stephenson se vrátil za chvilku a podal jim malý balíček. Zabalil deník do ochranného obalu, aby se archiválie nezničila.

„Buďte na něj opatrní, je v dost špatném stavu,“ požádal prosebně, nezapřel v sobě duši historika.

„Slibuju. Brzy ho vrátíme.“ Saffron si deník opatrně vzala.

„Tak, a než odejdeme,“ promluvil zase Nakir, a upoutal tak mužovu pozornost zpět k sobě: „Nebudete si nic pamatovat. Vůbec jsme tu dnes nebyli. Saffron vám volala a schůzku zrušila. Firthovy pozůstalosti si nebudete všímat ani o ní zatím nikoho informovat. Je to jasné?“

„Naprosto,“ přikývl pan Stephenson mechanicky.

„Dobře,“ usmál se Nakir mile, „až odejdeme, napadne vás, že byste mohl vzít vnoučata do parku. Venku je krásně a slečna Lawsonová tu dnešní schůzku zrušila, takže nemáte už nic na práci.“

Stephenson se spokojeně usmál, když mu Nakir tu myšlenku vnukl.

Když pak odcházeli, zaslechla, jak mluví do telefonu: „Venku je krásně, tak mě napadlo, že vezmu Lucy a Toma do parku. Už jsem je tak dlouho neviděl.“

„Jak jsi věděl, že má vnoučata?“ zeptala se Saffron Nakira zvědavě, když nasedli do auta.

„Prostě jsem si to v něm přečetl,“ vysvětlil a jeho hlas zněl stísněně, když dodal: „Měl by s nimi trávit více času.“

„Nakire, co ještě jsi viděl?“ zpozorněla.

„Nic, co by se týkalo naší věci, Saffron,“ odpověděl vyhýbavě.

„Něco se mu stane.“ Zbledla.

Nakir mlčel, jen se ještě víc zamračil.

„Pověz mi, cos viděl, Nakire!“ naléhala.

„Měli bychom se soustředit na...“ Nastartoval a vyjel na silnici.

„Co jsi viděl!“ zopakovala ostřeji.

„Brzy zemře. To jsem viděl,“ odpověděl neochotně a věnoval se řízení.

Saffron se zatvářila vyděšeně: „Někdo ho...“

„Ne, to ne. Je nemocný. Bude to přirozená smrt. Ale víc už ti nepovím,“ odvětil stroze.

Saffron tedy mlčela.

„To vidíš u každého? Jak zemře?“ otázala se po chvíli ticha zamyšleně.

„Když je smrt blízko, tak ano. Nebo když se to chci dozvědět,“ vyložil věcně.

„To musí být hrozné,“ vzdychla soucitně a pak tiše položila další dotaz: „Viděl jsi i tu moji?“

Nakir se prudce nadechl, než rozechvěle odpověděl: „Víš, že v tobě nečtu. A i kdybys mi to dovolila, tak bych to nechtěl vědět. Nikdy. A i kdybych ji viděl, nikdy bych ti to neprozradil.“

„Nezlob se. Prostě jsem se musela zeptat.“

„Já vím.“ Pokusil se na ni usmát, ale nebylo mu moc lehko u srdce.

„Kam to jedeme?“ odvedla Saffron řeč jinam.

„Je hezky, tak jsem myslel, že bychom mohli zase k jezeru. Na to tvoje místo, je tam klid,“ vysvětlil a byl jí za změnu tématu vděčný.

„Dobrý nápad,“ pochválila ho potěšeně a po zbytek jízdy hleděla z okénka.

Deník měla položený na klíně a nevědomky po něm přejížděla prsty.

*

Nakir vzal z auta deku, kterou roztáhli na břehu jezera a pak se na ní uvelebili. Už skoro dvě hodiny prohlíželi deník Hope Millsové a byli naprosto bezradní.

Vazba i listy byly skutečně v tak hrozném stavu, jak to Saffron Nakirovi popsala, takže některé pasáže textu částečně nebo úplně chyběly. Pokud se obsah deníku vůbec dal nazývat textem. Byla to totiž jenom řada číslic, psaných za sebou v různém pořadí. Lámali si tím hlavu, jak jen to šlo, a přesto v jejich řazení nenašli žádný systém, který by jim pomohl k rozluštění.

Saffron už začínaly pálit oči, jak upřeně zírala do deníku, potřebovala si odpočinout.

Zvedla se a zula si sandálky.

„Jdeš se zchladit?“ zajímal se Nakir starostlivě. Bylo skutečně dost horko.

„Jo. S tím deníkem stejně nepohneme,“ odpověděla zklamaně, podkasala si šaty nad kolena a se slastným výrazem na tváři vstoupila do vody jezera.

Nakir odložil deník stranou a věnoval celou svou pozornost jejím půvabům.

„Přidáš se? Je to příjemné,“ lákala ho.

„Je mi dobře tady.“

„No, jak myslíš, ale nevíš, o co přicházíš,“ pokrčila rameny a postoupila dál. Voda jí sahala ke kolenům.

Na jedné straně si uvázala šaty do uzlu tak, že držely samy. Pak si rukou shrnula vlasy přes jedno rameno, předklonila se a druhou rukou si nastříkala na zátylek pár chladivých kapek.

Nakir se kochal pohledem na tu scénu. Kdyby byl malíř, neodolal by a musel by ji namalovat. Silně po ní zatoužil, jako když se dotkla jeho jizev. Jeho chtíč v něm ale zběsile nekvílel jako ve dnech, kdy se bránil lásce k této nádherné ženě. Trpělivě v něm doutnal a čekal na ten správný moment, kdy bude moci vzplanout plnou silou.

Když se Saffron osvěžila, vrátila se zpět na deku. Šaty si nechala svázané, takže když si lehla na záda a pokrčila kolena, sahaly jí sotva do poloviny stehen. Na nohou a v dekoltu se jí třpytily zbylé kapky vody. Nechala oči zavřené a nastavila tvář slunci.

„Zjistil jsi něco nového?“ zeptala se Nakira.

„Věnoval jsem pozornost něčemu zajímavějšímu,“ přiznal a jeho stín jí zakryl tvář, jak se nad ní sklonil.

„Čemupak?“ tázala se ho škádlivě a otevřela oči.

„Jsi tak krásná, Saffron,“ vydechl obdivně.

„Přeháníš,“ okřikla ho a položila mu dlaň na tvář. „To ty jsi krásný.“

„Nepřeháním. Prostě se k sobě dokonale hodíme,“ usmál se na ni láskyplně a jemně jí položil dlaň na koleno.

Saffron zadržela dech, když ji pomalu sunul níž po vnitřní straně jejího stehna. Musela se ale rychle nadechnout, jelikož se blížily jeho rty a s nimi nádherný polibek.

Zatímco ji vášnivě líbal, doputovala jeho zvědavá dlaň až k lemu jejích kalhotek. Společně s tím jí shrnul šaty až k pasu. Záměrně se vyhnul jejímu klínu a posouval ruku dál přes břicho vzhůru. Když něžně pohladil bradavku, hlasitě zasténala a neklidně se pohnula.

„Mám přestat?“ zeptal se ochraptělým hlasem, který zněl nebezpečně svůdně.

„Pokračuj, prosím,“ vyzvala ho zadýchaně a znovu si přitáhla jeho ústa. Zapomněla na okolní svět. Bylo jí úplně jedno, že jsou na veřejném místě, na zemi. Cítila to známé chvění v podbřišku, chtěla ho mít v sobě a nejlépe hned.

Blaženě vydechla, když jeho rty putovaly dolů po jejím hrdle až do výstřihu šatů a jeho jazyk zanechával na její kůži vlhkou stopu. Nepotřebovala žádné spojení myslí, aby cítila takovou rozkoš jako ještě nikdy.

Znovu se jí dotkl dlaní, tentokrát přímo na nejcitlivějším místě jejího těla. Saffron tiše vykřikla, celá se chvěla a naprosto beze studu zašeptala: „Chci tě v sobě.“

Toužil po tom také, přesto čekal, až ho pobídne. Ještě stále se ale obával, že Saffron může ublížit. Snažil se udržet míru svého toužebného omámení na takovém stupni, aby aspoň trochu ovládal situaci, ale přesto byly chvíle, kdy to prostě nebylo možné. To, jak voněla, její tiché sténání a jednoznačné pohyby jejího klína způsobovaly, že se mu myšlenky rozutíkaly jako korálky po podlaze.

Když se tedy dočkal její tiché výzvy, zahákl prst za lem její kalhotek, aby jí je mohl svléknout. Saffron se nadzdvihla, aby mu to usnadnila, on se ale v té chvíli zarazil. Zvedl hlavu od jejích ňader a začal se rozhlížet po okolí.

„Nakire?“

„Někdo sem jde, Saffron.“ Vymrštil se pružně na nohy a stoupl si tak, aby na ni nebylo vidět. Rychle se upravila a postavila se vedle něj.

„Zrovna teď,“ mračila se ošklivě a podívala se stejným směrem, kterým koukal on.

Blízko se ozvalo šustění větví a pak se kousek od nich objevil malý kluk. Mohlo mu být tak deset, tričko měl zamazané od krve a plakal. Saffron se okamžitě přestala mračit a vykročila k němu, zatímco Nakir zůstal stát na místě.

„Co se ti stalo, kamaráde, jsi zraněný?“ ptala se ho laskavým hlasem a pomalu se k němu blížila. Nechtěla, aby se polekal.

Utkvěl na ní vyděšeným pohledem, ale neutekl.

„Můj bráška spadl z kola, byla tam větev a teď mu teče krev. Můžete... můžete mi pomoct?“ vykoktal vzlykavě.

„Jistě, zaveď nás k němu,“ usmála se na něj Safforn povzbudivě a podala mu ruku. Váhavě se jí chopil a vykročili směrem k promenádě.

Nakir sebral ze země deku a deník a vydal se za nimi.

*

Zraněného chlapce našli jen kousek dál na promenádě. Podle zohýbaného kola bylo poznat, že musel hodně silně narazit do stromu. Ležel na zemi a tiše sténal. V břiše měl zapíchnutou větev, tričko nasáklé krví, ve tváři byl mrtvolně bledý. Byl tak o dva roky mladší než jeho bratr.

Saffron ten pohled vyděsil, ale nedala to na sobě znát, aby staršího hocha ještě víc nepolekala.

Ten se jí vytrhl, přisedl k bráškovi a znovu se hystericky rozplakal.

„Jen klid, však my mu pomůžeme, neboj se. Povíš mi, jak se jmenuje?“ položila mu Saffron chlácholivě ruku na rameno, když si klekla ke zraněnému.

„Josh,“ štkal hoch zoufale.

„Budu s tím potřebovat pomoc, Nakire,“ obrátila se na svého přítele. Stál kousek od nich, rozpačitě si prohlížel stromy a podupával nohou.

„Slyšels mě?“ zopakovala Saffron, když nereagoval. „Bez tebe to nezvládnu. Ta větev musí pryč a rychle a já ji sama nevytáhnu.“

Nakir na ni omluvně koukl a zahučel: „To nepůjde, Saffron. Myslím, že bude bezpečnější, když zůstanu tady.“

Vzpomněla si na to, co jí v salemském muzeu vyprávěl o dětské energii.

„Zůstaň u bratříčka a něco hezkého mu povídej. Hned jsem zpátky,“ požádala staršího hocha a rychle k Nakirovi přistoupila.

„Jestli mi nepomůžeš, tak ten kluk umře,“ oznámila mu tichým hlasem.

„Jestli se ho dotknu, zemře taky,“ zamračil se.

„Ne, pokud se soustředíš na něco jiného,“ oponovala mu. „Kdybys pocítil nutkání z nich začít brát sílu, mysli prostě na něco jiného. A pokud by sis nemohl pomoct, napoj se na mě, já to unesu.“

„To není tak jednoduché,“ vzdychl nešťastně. Styděl se za svou zbabělost.

„No tak, Nakire, nejsi přece žádný slaboch! Vím, že to dokážeš. Já to sama bez tebe nezvládnu,“ naléhala. „Potřebuju tvou pomoc.“

Chvíli ještě váhal, nakonec ho ale její prosebný pohled přesvědčil.

Když tedy oba přiklekli k chlapci, uchopil větev oběma rukama a zavelel: „Na tři ji vytáhnu. Asi to bude hodně krvácet.“

Pořád se mračil a Saffron si všimla, že se mu třesou ruce a že občas pohledem zalétne k plačícímu klukovi.

„Počkej,“ zarazila ho a rychle si stáhla rukavičky. „Až tu větev vytáhneš, vyhrň mu tričko. Musím se pak hned dostat rovnou k ráně.“

Nakir jen přikývl. Prudce za větev škubl a jediným pohybem ji vyrval ven. Odhodil ji stranou a spěšně odhalil zranění. Saffron na nic nečekala a přiložila k němu dlaně. Když se objevilo hojivé světlo, starší bratr zůstal jen vyjeveně zírat.

Rána se zacelovala pomalu, ale nakonec zmizela úplně. Saffron těžce dosedla na paty a zrychleně dýchala. Na čele se jí perlil pot.

„Tý jo,“ ozval se starší klučina obdivně, pláč byl pro tu chvíli zapomenut, „to bylo kouzlo jako z Harryho.“

„Jsi v pořádku?“ otázal se Nakir Saffron a podával jí rukavičky.

„Nic mi není, díky.“ Vzala si je a začala si je přeopatrně navlékat. „Postarej se o ty kluky a, Nakire, dej pozor. Na další zachraňování teď vážně nemám sílu.“

„Odpočiň si, zařídím to,“ ujistil ji klidně a přistoupil k chlapcům. Věděl, že stačí, aby ještě chvíli vydržel, a odolá tak tomu pokušení. Uzdravený hoch se zrovna probral a překvapeně se rozhlížel kolem sebe.

„Kluci, poslouchejte,“ začal na ně Nakir působit svým hlasem a přitom usilovně myslel na to, že o jejich energii nestojí. „Ta trika si okamžitě svlečte, setřete ze sebe krev a vyhoďte je. Mámě doma namluvíte, že jste si je chtěli namočit v jezeře, abyste se zchladili, ale že vám uplavala.“ Poslušně udělali, co jim nařídil.

„Teď si seberte to kolo a mazejte domů. Oba zapomenete na to, že jste nás viděli, i na to, co se stalo Joshovi. Prostě se jen vyboural a zničil kolo, rozumíte?“ přikazoval dál.

Když přikývli, dodal: „A příště na sebe dávejte větší pozor a nejezděte příliš rychle. A teď upaluje, uličníci.“

Jako na povel zvedli kolo a rozběhli se pryč. Když jim zmizeli z očí, sedl si Nakir vedle Saffron, opřel se o strom a zavřel oči.

„Věděla jsem, že to dokážeš,“ usmála se na něj uznale a opřela si hlavu o jeho rameno. Ucítila přitom, že se Nakir slabě třese.

„Bylo to tak těžké?“

„Víc, než si myslíš,“ utrousil pochmurně a stále se na ni nepodíval.

„Jsem na tebe pyšná.“ Vzala jeho obličej do dlaní a lehce ho políbila.

„Miluju tě.“ Bylo znát, že z nejhoršího už je venku.

„Já tebe taky,“ opětovala mu úsměv. „Pojeďme už domů, mám strašný hlad.“

„Jak si přeješ.“ Vstal, pak jí podal ruku a pomohl jí na nohy.

„Myslíš, že bys dnes zvládla ještě jedno uzdravení?“ zeptal se, když kráčeli po promenádě k autu.

„Snad ano, když si předtím trochu odpočinu. Proč se ptáš?“ zpozorněla.

„No něco mě napadlo, když jsi uzdravovala toho kluka. Zjevila se tu zase Mary a já se jí chtěl zeptat, jestli by nám nemohla poskytnout nějaký klíč k té šifře. Musel jsem se ale tolik soustředit, abych těm malým neublížil, že jsem na to už neměl sílu,“ vysvětloval zamyšleně.

„Myslíš, že by ji mohla znát? Odkud?“ divila se Saffron.

„Neklidné duše vidí a znají mnoho věcí,“ odpověděl záhadně a vážně dodal: „Navíc mě v tuhle chvíli nic lepšího nenapadá.“

„Tak dobře, zavolám matce a požádám ji, aby někoho na večer sehnala,“ souhlasila tedy a podala mu klíče od vozu, přičemž v kabelce hledala mobil.

„Ale žádné dítě, Saffron, prosím tě,“ upozornil ji naléhavě.

„Žádné dítě, neboj.“ Pohladila ho po paži a usedla na místo spolujezdce.

„Díky,“ zašeptal Nakir tak tiše, že ho ani nemohla slyšet, a rychle pohlédl k nebi. „Děkuju, že jsi stál dnes při mně.“

Během jízdy se Saffron se Sarah domluvily. Byl to krátký rozhovor plný strohosti a rozpaků, hlavně z matčiny strany. Saffron nedokázala zapomenout na to, jak ji obelhávala, a Sarah se nedokázala přenést přes to, že byla odhalena. A hlavně přes pocit, že je to vlastně dobře. A že by měla začít znovu a jinak. Protože jestli se její náhled na svět nezmění, čeká ji něco strašného.

„Tak tohle bylo nepříjemné,“ poznamenala Saffron smutně, když ukončila hovor.

„Časem se to zlepší,“ chlácholil ji Nakir.

„To si nemyslím,“ namítla lítostivě a on se s ní nehádal. Znal a viděl toho hodně, do budoucnosti ale nahlížet nedokázal.

*

Když se vrátili, proklouzl Nakir nepozorovaně do Saffroniny ložnice. Zatímco si Saffron v jídelně pochutnávala na tom, co zbylo z oběda, a povídala si s Abigail, snažil se znovu rozluštit zápisky z deníku. Marně. Jakmile za ním po necelé hodině dorazila i Saffron, zařídil, aby klidně spala, a obnovila si tak síly na večerní uzdravování. Sám se pak také vydal do města načerpat novou zásobu energie.

Když se vrátil, byla už Saffron vzhůru a v obývacím pokoji rozmlouvala s nějakým postarším mužem. Jen co ucítila Nakirovu přítomnost, neotálela a dala se do léčení. Tentokrát přihlížela i Abigail, a když pak Sarah doprovázela hosta k domovním dveřím, posadila se vedle Saffron a láskyplně ji objala.

„Nikdo další dnes už nedorazí,“ informovala je Sarah věcně, když se vrátila do pokoje. Všimla si dceřina tázavého pohledu, a tak podrážděně dodala: „Neřekla jsem si ani o penny, jestli to musíš vědět.“

„Dobře. To je dobře, mami, věř mi,“ pochválila ji Saffron a zvedla se.

„Půjdu teď spát, pro dnešek toho mám vážně dost.“ Zívla. Políbila babičku na tvář, popřála matce dobrou noc a pomalu vystoupala po schodišti.

Nakir už seděl na posteli v tureckém sedu, na sobě měl jen džíny a hloubal nad deníkem, který ležel otevřený před ním.

„Prosím tě, řekni, že ti Mary něco prozradila. Že to nebylo marné,“ vzdychla unaveně a svezla se vedle něj.

„Nebylo,“ odpověděl, ale neznělo to moc povzbudivě.

„Ty vážně umíš jednoho potěšit,“ zamračila se nad jeho tónem a zula si tenisky.

„Jsi tak vyčerpaná, asi jsme to měli nechat raději na zítra.“ Její únava mu neunikla. Přisedl si blíž k ní, zvedl jí paže nad hlavu a jediným pohybem jí přetáhl tričko přes hlavu. Než se zmohla na jakoukoli otázku, shrnul jí vlasy přes rameno a začal jí jemně masírovat ztuhlá ramena.

„Ještě pořád si myslíš, že nedovedu potěšit?“ zavtipkoval, když úlevně vydechla.

„Víš, že jsem to nemyslela vážně,“ brala to rychle zpět. Zasmál se a pak jí pošeptal do ucha: „Uvolni se.“

Chvíli ji tak masíroval, než se zeptala: „Tak co jsi zjistil?“

„Víš,“ zarazil se a spustil ruce k tělu, „Mary mi prozradila klíč k té šifře, ale...“

„Co ale?“

„No, tím klíčem je totiž další hádanka,“ vysvětlil.

„Cože?“ nevěřila.

„Přesně tak. Řeknu ti, co mi Mary pověděla a pochopíš sama,“ odvětil a pak začal recitovat:

„Každé svůj opak má,

však vedle sebe nestojí.

Když ale sáhneš dál,

ve slova se ti propojí.

Však pozor dej a nezapomeň,

že jedno jen je jim středem všem.“

Saffron se zamračila: „Víš něco o tom, proč nám neporadila srozumitelněji? Zvlášť když jí chceme pomoct? Tohle zní skoro jako od Shakespeara.“

„Na to odpověď nemám, Saffron,“ chápal její vztek, pramenící z bezradnosti. Cítil se zrovna tak bezmocný.

„Ach jo,“ vzdychla si a praštila sebou na polštář, „máme tu další hádanku k řešení a mně už to vůbec nemyslí.“

„Mně taky ne, když tě vidím takhle,“ poukázal na její krajkovou podprsenku a políbil ji nad pupík.

Zavrněla a těšila se na další pokračování, on přes ni ale přetáhl přikrývku.

„Takhle se mi bude uvažovat trochu lépe,“ usmál se na ni, když se chystala nespokojeně protestovat. „A ty se můžeš v klidu prospat.“

„Raději bych dělala něco jiného,“ přiznala a znovu zívla.

„Nevím, jestli by mě to bavilo se Šípkovou Růženkou,“ utahoval si z ní.

„No dobře, dobře,“ vzdala se a otočila se na bok, zády k němu. „Ale až se probudím, chci to mít vyluštěné, jasné?“

„Rozkaz,“ slíbil se smíchem a dal jí pusu do vlasů. Za moment už tvrdě spala.

*

Ve snu se Saffron opět ocitla v temné kobce, páchnoucí zatuchlinou. Bylo to ale jiné než poprvé, jelikož v ní byla sama. Celé tělo ji bolelo, jako by ji někdo zbil, šaty měla roztržené a zakrvácené.

„Tak jsem tady,“ ozval se za ní náhle tlumený mužský hlas stejně jako poprvé, když do svého snu pustila Nakira.

Tehdy se ale probudila, zatímco teď se jen polekaně otočila.

„Dneska jsem se trochu zdržel s ostatními, hráli jsme v kostky. Zřejmě mi přinášíš štěstí, čarodějnice,“ uchechtl se stín muže a pokročil dovnitř, přičemž do držáku na zdi strčil hořící louč.

Saffron nevěděla, co na to říct, a stejně by nevydala ani hlásku, jak měla hrdlo stažené strachy. Ačkoli věděla, že to není její strach, ale Maryiin. Stejně jako ta myšlenka, která jí neustále vířila hlavou.

Zabij ho... zabij ho... zabij ho...

„Tak jak to bude dneska, krasotinko? Už jsi konečně dostala rozum? Zítra tě čeká vynesení rozsudku a pak šibenice. Třeba by ses chtěla nějak hezky rozloučit se životem,“ zachechtal se lascivně, ale nepřibližoval se.

Paul Mills těm žvástům o čarodějnictví moc nevěřil, to už se víc přikláněl tomu, že se znuděná děcka chtěla zabavit a takhle se to zvrtlo, ale co? On si nacpe kapsy zlatem, a až to tu skončí, půjde zase porážet dobytek.

„Běžte pryč,“ vysoukala ze sebe tiše.

„Tak tahle odpověď se mi ale vůbec nezamlouvá,“ zamračil se a přistoupil zase o krok blíž. Při pohledu na jeho mohutnou postavu vyděšeně couvla, až narazila zády na chladnou zeď.

Věděl, jak na ni působí, a podle samolibého úsměvu bylo znát, že se mu to líbí. „Chtěl jsem, aby to proběhlo v klidu a třeba to bylo i příjemný pro oba. Dokonce jsem těm chlápkům ze stráže přidal do vína trochu makovýho odvaru, aby tvrdě usnuli, než jsem je obehrál v kostkách. Aby nás nerušili, chápeš? A ty mě pošleš pryč.“

„Jestli mám zítra zemřít, chci dnešní noc strávit v modlitbách a smířit svou duši s Bohem,“ našla odvahu odporovat.

„Modlit, to se tedy budeš, krásko,“ zasmál se hnusně. „Budeš volat všecky svatý, až tě starej Paul pořádně vojede.“

Když po ní sáhl, neměla kam uhnout. Bránila se, přestože bylo jasné, že proti jeho hrubé síle nic nezmůže. Když ji otočil zády k sobě a udeřil jí čelem o zeď, na chvilku se jí zatmělo před očima. Po spánku jí stékal tenký pramínek krve a kapky dopadaly na katovu dlaň, kterou jí tiskl hrdlo, až skoro nemohla dýchat.

*

Nakir se probudil, když se Saffron začala neklidně vrtět. Usnul s hlavou na bloku, který si vzal z jejího stolu někdy uprostřed noci. Konečně pochopil klíč, který jim Mary poskytla, a jal se přepisovat slova z Hopina deníku.

Bylo jasné, že se Saffron zdá jeden z jejích snů a že rozhodně není ani trochu příjemný, jelikož začala plakat. Okamžitě zkusil vstoupit do její mysli, něco mu v tom ale bránilo. Překvapilo ho to, ale pokusil se o to znovu. A opět marně.

Je to jako tehdy, když byla Saffron v bezvědomí, vzpomněl si na tu chvíli. Teď to ale musí být Mary, došlo mu, když Saffron hlasitě vzlykla.

Jelikož mu nezbývalo nic jiného, chytil ji za ramena a začal jí jemně třást: „Saffron vzbuď se. Je to jen sen, nic víc. Otevři oči.“

Saffron však snila dál.

*

Mary stále ještě nebyla úplně při vědomí, když si uvědomila, že jí vyhrnul šaty. Pak se jí surově zmocnil. Vykřikla bolestí a začala plakat. Paulu Millsovi se to ohromně líbilo, chechtal se a funěl společně s tím, jak se v ní divoce pohyboval.

Zabij ho, zabij toho netvora, ozývalo se Mary zas a znovu v hlavě. Dívka však byla natolik omráčená hrůznou bolestí, kterou jí způsoboval, že nebyla schopná udělat vůbec nic.

Saffron náhle jako by z Maryiina těla vystoupila, váha salemského kata už ji nedrtila. Stála nyní v místnosti a sledovala tu odpornost, kterou Paul Mills prováděl. Pochopila, že Mary nechce, aby zbytečně trpěla její bolestí.

„Zabij ho!“ vykřikla Saffron zoufale na dívku. „Zabij ho, Mary!“

Mary se ohlédla za jejím hlasem, tváře lesklé od slz. Nemůžu, odpovídaly její oči, nedokážu to.

Saffron se tedy rozhodla zakročit sama, strhla si rukavičky a přiskočila k nim.

*

Nakir se s rostoucím zděšením snažil Saffron probudit. Když si ve spaní začala svlékat krajkové rukavičky, pokoušel se jí v tom zabránit, ale jí se to přece jen povedlo.

On se jejího doteku nebál, jemu ublížit nemohl. Jí samé ovšem ano.

Jemně, ale pevně ji tedy držel za zápěstí tak, aby se žádným způsobem nemohla dotknout sama sebe, a modlil se, aby se konečně probudila.

Náhle se naprosto uklidnila a jasným hlasem promluvila: „Když ho nezabiješ ty, udělám to já.“

Dlaně se jí rozsvítily tím známým světlem a on na chvilku zadržel dech. Trvalo to ale jen chvíli a zase zhasly.

„Saffron, slyšíš mě? Vzbuď se, hned!“ naléhal Nakir a uvědomil si, že křičí.

*

„Když ho nezabiješ ty, udělám to já,“ sdělila Saffron Mary odhodlaně a vztáhla k tomu ničemovi odhalenou dlaň, aby se ho dotkla.

Byl natolik zaujat svou činností, že hrozící nebezpečí vůbec nepostřehl. Jakmile se Saffron rozhodla, začaly jí zářit dlaně, stejně tak jako Mary.

„Ne-za-bí-jej,“ vzlykala Mary slabým hlasem a drásala si ruce o holé zdivo.

Saffron zaváhala, nenávist k Paulu Millsovi ji hnala kupředu, zatímco Maryiina prosba ji brzdila.

Vtom se dveře kobky rozletěly a za Saffron kdosi zařval: „Ty jedno odporné prase!“

XVI.

Pár vteřin nato, co jí přestaly zářit dlaně, Saffron konečně otevřela oči.

„Co se děje? Proč na mě křičíš?“ zeptala se zmateně, když nad sebou uviděla Nakira.

„Měla jsi sen a já do něj nemohl vstoupit. Nebylo možné tě vzbudit a málem sis ublížila,“ vysvětloval polekaně. „Svlékla sis rukavičky. Co se ti to zdálo? Tys chtěla někoho zabít?“

„Chtěla jsem pomoct Mary,“ rozpomněla se Saffron a vysvobodila se z jeho sevření. V obličeji výrazně pobledla a mračila se. Rychle si nasazovala rukavice.

„Povíš mi, cos viděla?“ tázal se ustaraně a položil jí ruku na rameno.

„Nesahej na mě!“ vyjekla a cukla sebou, jako by ji popálil.

„Saffron,“ hlesl nechápavě.

Vyčítavě se na něj podívala a uprchla do koupelny. Zamkla za sebou.

„Saffron, co jsem udělal? Co je ti?“ Zabouchal na dveře. Uslyšel zvuky podobné zvracení a pak tekoucí vodu. Napřed v umyvadle a potom ve sprchovém koutě.

S povzdechem se opřel pažemi o zárubeň dveří do koupelny a čekal, až vyjde. Trvalo dlouho, než před ním stanula v županu a s mokrými vlasy. Oči měla rudé od pláče.

Nakir ji bez váhání vzal za ruku a přitáhl si ji do náruče. Pevně ji objal a přitiskl k sobě. Tentokrát ho neodstrčila.

„Promiň, že jsem byla na tebe taková. Ale viděla jsem... Bylo to...“

„Ššš, to nic. Jsem u tebe,“ chlácholil ji a hladil po zádech.

Jakmile se trochu uklidnila, začala sama od sebe vyprávět: „Byla jsem v kobce s Mary. Noc před její plánovanou popravou. Přišel za ní Paul Mills a brutálně ji znásilnil. Bylo to hrozné, Nakire. Jak byly naše myšlenky spojené, cítila jsem všechno, co ona, a bylo to... Tolik to bolelo.“ Chvilku trvalo, než dokázala pokračovat: „Nakonec mě Mary osvobodila, abych to necítila, když jí ubližoval. Myslela na to, že ho zabije, ale nedokázala to, tak jsem to chtěla udělat za ni. Chtěla jsem jí pomoct. Ale pak tam přišel někdo další a já se probudila.“

„Moc mě mrzí, že jsem se k tobě nedostal. Žes na to byla sama.“ Cítil se provinile.

„Už je to pryč. Ještě mě chvíli takhle drž a budu v pohodě.“

„Klidně i celý život. Tobě takhle nikdo neublíží,“ slíbil vážně, protože mu bylo jasné, že si musela vzpomenout na svůj strašný zážitek s Kevinem. „Tobě už nikdy nikdo neublíží.“

V tom momentě se ozvalo zaklepání, hned nato se otevřely dveře a do pokoje nakoukla Abigail. Tvářila se vyděšeně.

„Nezlob se, holčičko, jestli ruším, ale slyšela jsem křik,“ řekla tiše, a když je našla pohledem, omluvně dodala: „Pardon.“

„Měla jsem jen ošklivou noční můru, babi. Všechno je v pořádku,“ vysvětlila jí Saffron a přistoupila k ní.

„Dobře. Sarah už odešla do města do nějaké pracovní agentury, tak jsem udělala snídani,“ oznámila jí Abigail, a bylo poznat, že se jí ulevilo.

„Jen se oblečeme a přijdeme,“ použila Saffron automaticky množné číslo.

Abigail se zarazila, hned se ale s pohotovým úsměvem otázala: „Mám vám připravit něco speciálního, Nakire?“

Saffron ji za to milovala ještě víc.

„Se mnou si starosti nedělejte, Abigail,“ odpověděl zdvořile a taky se usmíval.

Abigail tedy přikývla a odešla.

„To jsme ji pěkně vystrašili,“ poznamenala Saffron zaraženě a sedla si na postel. Začala si rozčesávat vlasy.

„Už je ti lépe?“ zeptal se Nakir opatrně a usedl vedle ní.

„Nějaká dobrá zpráva by se hodila,“ utrousila ztrápeně.

„Tak to mohu sloužit, madam,“ rozzářil se hrdě.

Když zaslechla jeho radostný tón, pohlédla na něj a s nadějí v hlase se zeptala: „Tys to rozluštil, že?“

Přikývl.

„Tak povídej přece,“ vyhrkla zvědavě a zůstala mu pohledem viset na rtech.

„No, ono to vlastně není ani tak složité, jak to vypadá. Podle toho klíče jsou písmena seřazená nějak do dvojic, když se tam píše, že každý svůj opak má. Abeceda má 25 písmen a jedno je jim středem, tak jsem si je napsal do řady a z každé strany jsem napočítal 12 písmen. Tím jsem zjistil, že pod číslem 13 se skrývá písmeno M. No a pak jsem jen potřeboval zjistit, jak jsou ta ostatní písmena řazena do dvojic. V klíči jsou si opakem, to znamená, že stojí proti sobě, jako protiklad, a že jsou si vzdálena, třeba jako konec a začátek. Tak jsem si zkusil očíslovat abecedu od posledního písmene k prvnímu...“

„Jako že číslo jedna představuje písmeno Z? A pětadvacet zase A?“ chtěla vědět, jestli ho pochopila správně.

„Přesně tak. A ono to funguje,“ usmál se šťastně a odpověděl na její další, ještě nevyslovenou otázku: „Zatím jsem přepsal jenom pár vět, pak jsem totiž usnul. Rozhodně to je ale deník Hope Millsové a myslím si, že bychom tam skutečně mohli něco zjistit, jelikož hned třetí věta, kterou jsem přelouskal, začíná slovy: Dnes mi otec poprvé vyprávěl o Mary.“

„Nakire, to je úžasné!“ zaradovala se Saffron a konečně se jí do tváří vrátila barva.

„To ano,“ souhlasil s ní.

Chystala se ho znovu obejmout, když jí v kabelce pohozené na křesle začal vyzvánět mobil.

S povzdechem rezignovala na představu krásné chvíle strávené v jeho náruči a přijala hovor.

„Dobré ráno, tedy dopoledne,“ opravila se, když pohlédla na hodiny na zdi.

Chvíli poslouchala volajícího, než neochotně odpověděla: „No, abych pravdu řekla, moc se mi to dnes nehodí. Chtěla jsem...“

Pak umlkla a zase jen poslouchala.

„Tak dobře, do dvanácti jsem tam,“ slíbila do mobilu odevzdaně a vypnula hovor.

„Budu dneska muset brzy do práce. V baru se koná nějaký podnikový večírek, pořádá to firma šéfova známého, tak je třeba to tam pořádně uklidit, nazdobit, připravit stoly, občerstvení a tak,“ vysvětlila Nakirovi. „A zrovna když potřebujeme vyluštit ten deník.“

„S tím si nelam hlavu, Saffron, zvládnu to sám. A možná rychleji, než kdybychom nad tím seděli oba,“ opravil se.

„Taky pravda. Stejně bych tě jen rozptylovala,“ prohlásila s hranou jistotou a vzpomínky na ošklivý sen i na Kevina zasunula hluboko do podvědomí. Přistoupila ke skříni a začala vyndávat čisté oblečení.

„No, popravdě... myslel jsem, že to já bych rozptyloval tebe,“ ozvalo se za ní jeho krátké zasmání. Když se k němu otočila, polapil ji do svých paží a vášnivě políbil.

„Zavolám šéfovi, že jsem si zlomila nohu,“ zamumlala Saffron mezi polibky.

Nakirovi zvonil v hlase smích, když ji pokáral: „Lhát se nemá.“

„No jo,“ zahartusila zklamaně a pustila ho.

*

Když Saffron odjela do práce, vrátil se Nakir do jejího pokoje a vrhl se opět na přepis deníku. Slíbil, že jí večer přijde naproti, a chtěl to mít do té doby hotové.

Trápilo ho, že ačkoli dokáže spoustu věcí, nemohl Saffron pomoci, jakmile se ocitla v noční můře Maryina života. Velmi se o ni bál, a ten strach byl jasným důkazem toho, jak moc ji miluje. Jak díky ní získal jeho život smysl.

Jeho myšlenky se dál ubíraly neradostným směrem, když si kladl otázku, jak to s nimi bude vypadat poté, co vyřeší tu věc s Mary. Saffron pak bude moci žít naprosto normálně, ale on nikdy nebude jen obyčejný muž.

Rýsovalo se mu jen jedno jediné východisko, jenže to mu připadalo horší než peklo. Umlčel tedy chmurné myšlenky v naivní touze zůstat i nadále ještě aspoň chvilku slepě šťastným a soustředil se na deník.

Všechno má svůj čas, není kam spěchat. Je čas radosti a čas žalu. A já se chci radovat. Aspoň chvíli.

*

Když Saffron vyšla v pozdní noci ven z baru, už na ni čekal. Na tváři se jí objevil šťastný úsměv a on by klidně přísahal, že krásnější nikdy neviděl.

„Jsi tady.“

„Jak jsem slíbil,“ usmál se na ni a podal jí ruku. Pak ji objal kolem pasu a vedl k autu.

„Unavená?“

„Ani ne. Byli to veselí a milí lidé, takže to rychle uteklo.“

Šli mlčky, zaklíněni do sebe, a bylo jim spolu dobře.

„Asi bys měla babičce vysvětlit, jak je to s mojí potravou. Tedy nějak diplomaticky,“ vyhrkl najednou.

„Proč? Co se stalo?“ zajímala se, i když tušila.

„Abigail mě asi hodinu přemlouvala, abych se šel navečeřet,“ usmíval se pobaveně. „Nedala se odbýt, dokud jsem jí neslíbil, že si něco vezmu, až se vrátíš z práce.“

„To je celá babička,“ zasmála se Saffron a zalovila v kabelce, aby vytáhla klíčky.

„Jsem rád, že jste se usmířily,“ pronesl vážně a jeho tón jako by dodával, že ji bude ve svém životě ještě velmi potřebovat.

„Jenom díky tobě.“ Pohladila ho po předloktí a setřásla ze sebe krátké zatřepotání strachu z budoucnosti bez něho. Podala mu klíče od vozu. „Chceš zase řídit?“

„Rád,“ přikývl a v očích mu vesele blýsklo. Chtěl ji rozveselit, potřeboval znovu vidět její úsměv. Teď je přece čas radosti.

Chvilku už jeli, když se zvědavě zeptala: „Tak jak to šlo s tím deníkem?“

„Čekal jsem, kdy se zeptáš.“

„A?“

„Přepsal jsem ho celý. Jestli nejsi moc unavená, můžeme si ho přečíst ještě dnes,“ odpověděl nadšeně.

„Ale teprve až sníme, co nám babička připravila,“ připomněla mu Saffron pobaveně.

„Myslíš, že na nás bude čekat v jídelně? A neodejde, dokud se poctivě nenavečeříme?“ zhrozil se.

„To si piš!“ dělala si z něj legraci.

„A jéje,“ protočil oči a pak se rozesmál.

Abigail na ně k jeho velké úlevě nečekala. Saffron strčila talíř do ledničky a vzala si s sebou pouze koláč s pekanovými ořechy. Pak tiše vyšli po schodech do její ložnice a ona se i s jídlem uvelebila v křesle.

„Nevíš, o co přicházíš,“ rozplývala se blahem, když ochutnala. „Začneš prosím číst? Jsem hrozně zvědavá.“

Přikývl a chopil se svých poznámek.

*

V domě bylo uklizeno, zvířata na noc obstarána. Hope odříkala modlitbu a sedla si ke stolu. Otec už odešel. Byly to již čtyři roky, co tuto noc pokaždé trávil v městské hospodě a vracel se domů až ráno namol opilý. Dřív si myslela, že truchlí za strýčka Paula.

Tiše zapálila svíčku, z tajné skrýše v podlaze vytáhla svůj deník vázaný v kůži a začala do něj zapisovat ten podivný příběh, který jí otec dnes vyprávěl.

Když se s ní loučil a upozorňoval ji, že se asi zdrží, a ať nechodí ven ani nikoho nepouští do domu, dodala si odvahy a řekla to, co ji už dlouho trápilo: „Myslela jsem, žes ho neměl příliš v lásce, tatínku.“

„O čem to mluvíš, děvče?“ podíval se na ni překvapeně a přestal si zapínat kabátec.

„Už čtyři roky chodíš v tutéž noc do krčmy zapíjet svůj smutek. Přesně v tu noc, kdy zemřel strýc Paul. Netušila jsem, že ti na něm tak záleželo,“ vysvětlila mu Hope a spočívala na něm moudrým pohledem.

Johnu Millsovi v tu chvíli bleskla před očima vzpomínka na chvíli, kdy umírala v horečkách na záškrt.

„Neměl jsem ho rád, i když to byl můj bratr,“ odpověděl popravdě.

„Tak proč...?“ nechápala.

John Mills těžce dosedl na židli u stolu. „To kvůli Mary. Zajdu napřed do kostela, abych se pomodlil za její duši, a pak zapíjím v krčmě žal a pocit viny.“

„Mary? Jaké Mary?“ Sedla si naproti němu.

Vzal její malé, ještě skoro dětské ručky do svých obrovských, zhrublých dlaní a tiše odpověděl: „Mary byla velmi hodná dívka, která ti zachránila život, když jsi byla menší. Umírala jsi na záškrt a ona tě uzdravila.“

„Jak mě mohla uzdravit, když jsem umírala? A proč se modlíš za její duši? A o jaké vině to mluvíš, tatínku?“ zahrnula ho otázkami.

„Slíbil jsem sice Mary, že to nikdy nikomu neprozradím, ale myslím, že tobě to můžu říct, Hope. Napřed mi ale přísahej, že se o tom, co ti budu vyprávět, nikdy nikdo nedozví, srdíčko.“ Stiskl jí naléhavě ruce.

Když přísahala na Bibli svatou, pustil se do vyprávění. Vylíčil své dceři, jak onemocněla a jak už se obával nejhoršího, když se od zelinářky na trhu dozvěděl, že by jí mohla pomoct Mary, děvečka z farmy Gilese Coreyho. Vysvětlil jí, jakou mocí byla Mary obdařena, a jak ji vyléčila.

Hope to všechno připadalo neuvěřitelné. Vyjeveně na otce zírala, když jí to vyprávěl, ale ani jednou ho nepřerušila. Byla si jistá, že mluví pravdu, jelikož jí nikdy nelhal.

„Pak jsem se dozvěděl, že ji zatkli a obvinili z čarodějnictví, jako ty ostatní ubohé lidi,“ pokračoval John Mills pochmurně ve svém vyprávění. „Chtěl jsem se jít za ni přimluvit, nějak jí pomoct, ale dlouho jsem váhal. Bál jsem se obvinění, že jsem taky ďáblův přisluhovač, když se jí zastávám. Nebyl bych první ani poslední, koho by takhle nařkli a odsoudili. Měl jsem strach, co by pak bylo s tebou. Byla to hrozná doba, Hope.“

Zahanbeně se na ni podíval, ale ona na něj hleděla s pochopením. „Jenže ty nejsi žádný zbabělec, tatínku.“

„Jsi hodná dcera.“ Pohladil ji po vlasech a ponořil se znovu do vzpomínek. „Když se ke mně doneslo, že ji odsoudili a že bude další den oběšena, požádal jsem paní Jonasovou, aby tě pohlídala, a vyrazil jsem do města, abych se Mary pokusil přece jen nějak pomoct. Tehdy ještě byly soud a žalář v jedné budově. Soudce mě sice přijal, dokonce v soukromé části domu, ale vysmál se mi do tváře, když jsem ho prosil, aby byl milosrdný. Napadlo mě tedy, že požádám svého bratra, tvého strýce, zda by mi s tou přímluvou nepomohl. Byl sice jenom katem, ale bylo známo, že má se soudcem dobré vztahy.“

John Mills se zarazil.

„Vyprávěj dál, tatínku, prosím,“ povzbudila ho.

„Nevím, jak popsat, co se dělo pak. Bylo to strašné, a ty jsi skoro ještě dítě,“ váhal.

„Nedávno jsi mi ale povídal, že když bylo mamince tolik, kolik je nyní mně, už s tebou byla zasnoubená,“ oponovala mu jemně.

Tolik se potřeboval s událostmi té noci někomu svěřit, že se tedy nechal jejími slovy přesvědčit, a dál vyprávěl, přičemž se víc a víc mračil. „Sešel jsem dolů do sklepení, kde se nacházely kobky, a hledal jsem Paula. Prošel jsem kolem místnosti, kde u stolu seděli biřici a spali. Pak jsem zaslechl výkřik v jedné z bočních chodeb a běžel jsem tam. Jedna z cel byla otevřená, uvnitř hořela louč. Slyšel jsem odtamtud ženský pláč, tak jsem tam vběhl a uviděl jsem, jak Paul...“ John to před svou nevinnou dcerou nedokázal vyslovit. „Ubližoval Mary... násilím ji...,“ hledal těžce slova a tvářil se zhnuseně. Hope zděšeně vzlykla.

„Chápu, co tím myslíš, tatínku,“ ujistila ho pak tiše. Vděčně na ni pohlédl; byl rád, že jí to nemusí blíže vysvětlovat.

„Vrhl jsem se na něj, odtrhl ho od ní a začali jsme se rvát,“ promluvil znovu.

*

„Takže to byl John Mills, kdo vtrhl do kobky, než jsem se probudila,“ pronesla Saffron zamyšleně a odložila prázdný talíř na komodu. Pak se zvedla, přisedla k Nakirovi na lůžko a opřela si hlavu o jeho rameno.

„Čti dál, prosím. Jak to dopadlo?“ požádala. Znělo to trochu váhavě, jako by konec snad ani nechtěla znát.

Cítil její obavy, a tak se ji pokusil uklidnit: „Už toho moc není.“

*

„Rvali jsme se, Paul měl převahu. Byl vždycky silnější. Navíc zuřil, že jsem mu to překazil, že jsem ho vůbec při něčem tak opovrženíhodném načapal. Skončilo to tak, že mě chytil pod krkem a tiskl, až jsem nemohl vůbec dýchat. V jednu chvíli jsem uvěřil tomu, že je schopen mě zabít. Pak mu ale najednou naběhly žíly na krku, až vypadaly jako provazy na voze, vyvalil oči, zachroptěl, zaškubal sebou a padl mrtev. Bylo to hrozné.“ John se odmlčel a upřeně hleděl na jejich spojené dlaně.

„Co se stalo?“ otázala se Hope opatrně.

„Mary se ho dotkla,“ vydechl a znělo to, jako by nad tím stále ještě nepřestal žasnout. „Stejně jako dokázala svým darem lidem pomáhat, uměla jím i ublížit. Zabila ho. Za to, co jí udělal a co chtěl udělat mně.“

„Ach, milosrdný Pane,“ vyjekla Hope.

„Bůh je mi svědkem, že si ten pacholek nic jiného nezasloužil, Hope. Kdybys viděla, jak Mary vypadala. Při výslechu ji zmlátili, šaty měla roztržené a tělo pokryté samými modřinami a škrábanci. Byla špinavá a vyhublá. Celá se třásla a ve tváři měla výraz šílence. Myslím, že nikdy předtím nebyla s mužem, a to, co jí Paul provedl, bylo tou poslední kapkou,“ obhajoval ji rozhodně.

„Chudinka,“ špitla Hope soucitně.

„Řekl jsem jí, ať uteče, že v budově všichni spí. Stála nad bratrovým mrtvým tělem a byla tak vyděšená, tak křehká. Měl jsem udělat víc, ale v té chvíli jsem nevěděl co,“ vzdychl těžce.

„A ona utekla?“

„Ano. Ještě jsem se rychle vrátil do místnosti, kde zasedal soud, našel její spis a hodil ho v katovně do ohně. Počkal jsem, až celý shoří, a pak jsem šel vzbudit ty biřice, abych jim ohlásil, že jsem našel bratra mrtvého. Trvalo to dlouho, dost dlouho na to, aby se dostala z domu. Navíc pak kolem bratrovy smrti nastal obrovský zmatek, takže se jí podařilo nepozorovaně uniknout z města,“ odpověděl.

„Jak to můžeš vědět tak jistě, tatínku?“ tázala se Hope pochybovačně.

„Samozřejmě ji hledali, vždyť to byla uprchlá čarodějnice. Pátrali po ní i ve vzdálenějším okolí Salemu, ale nenašli ji,“ vysvětlil.

„Ale to je přece dobře, tatínku, nebo ne? Proč se tedy pořád trápíš?“ Nerozuměla tomu.

„Nikdy ji nenašli, ale to ještě nemusí znamenat, že se zachránila. Byla zraněná, slabá, polonahá, byla noc. Všude kolem jsou jenom husté lesy. Nikdy nebudu mít jistotu, že se jí nic nestalo,“ zašeptal nešťastně.

Pak se zvedl, dopnul si kabátec a vzal do ruky louč. Zapálil ji v ohništi, ale už se na dceru nepodíval, jenom tiše prohodil: „Měl jsem prostě udělat víc.“

Pak vyšel do noci, a poté každého roku, zas a znovu.

*

„To ne,“ zasténala Saffron zklamaně, „nic dalšího tam o Mary nepíše? Vždyť jsme se nedozvěděli téměř nic nového. A rozhodně nevíme, co se s ní stalo, ani kde ji hledat.“

„To je všechno, Saffron. Pak už se Hope věnuje jen svému vlastnímu životu,“ odpověděl jí Nakir klidně a jen posmutněle dodal: „Jedno je jisté, Mary si ke konci života užila obrovské trápení.“

„Rozhodně se ale nevzdávala, ne snadno,“ odvětila obdivně.

„Tak jako ty, Saffron.“ Nakir odložil poznámky na postel a pohladil ji po tváři. „Slib mi, že to taky nikdy nevzdáš.“

„Nakire, to zní jako bys chtěl odejít,“ polekala se. Nic na to neřekl, jen sklopil oči. Je čas radosti a je čas pravdy.

„Co to má znamenat? Co jsi tím myslel?“ udeřila na něj.

„Jen jsem přemýšlel o naší společné budoucnosti, Saffron, nic víc. Až osvobodíme Maryinu duši a ty přijdeš o schopnost uzdravovat, budeš chtít určitě vést normální život. Mít vlastní dům, děti. Nevím, kde pak bude ve tvém novém životě pro mě místo,“ přiznal upřímně.

„Ty jsi můj život, Nakire. Bez tebe nejsem nic,“ odvětila smrtelně vážně. Vzala jeho tvář do dlaní a pozdvihla ji tak, aby mu viděla do očí. „A na tom se nikdy nic nezmění.“

Nedovolila mu nic namítnout, přitiskla mu rty na ústa a okamžitě umlčela všechny jeho případné argumenty. Objal ji a opětoval její polibek. Saffron se zrovna chystala si na něj obkročmo sednout a pokračovat v intimnostech, když ji zarazil: „Počkej chvilku.“

„Co zase?“ zaúpěla a nevěřícně sledovala, jak se odhmotnil.

Objevil se za chvíli, stál u nohou postele a zálibně si ji prohlížel.

„Vysvětlil bys mi laskavě to zmizení?“ tvářila se rozmrzele.

„Jen jsem zařídil, aby tvá matka a babička dlouho a tvrdě spaly,“ vysvětlil a vzal do rukou spodní lem svého trička.

„A prozradíš mi, proč jsi je tak bezostyšně zmanipuloval, anděli?“ zeptala se znovu, ačkoli odpověď tušila.

„Protože tentokrát nás už nic nesmí vyrušit,“ zavrněl svůdně a přetáhl si triko přes hlavu. Vrátil se k ní do lůžka a pokračoval tam, kde předtím přestali.

Bylo to, jako by všechno zmizelo. Jako by existovala jenom ona a Nakir, propletení a spojení v jedno. Celý svět byl náhle pryč, byly tu jen jeho dlaně, rty, jazyk a paže, kterými ji objímal. Jen sladká váha jeho těla. A společná rozkoš, která jí zatemňovala mysl tak, že nedokázala vnímat nic jiného. Cítila vše mnohem silněji, opojněji, jelikož se navzájem sdíleli, splývali a zase se rozpojovali, aby mohli být opět jedním. Jen jeho hlas, slastné sténání a šeptaná slůvka jí napovídala, kde je ještě Nakir a kde už začíná ona. Měla pocit, že se vznáší, že se rozplývá blažeností. Nakir byl u ní, v ní a všude kolem ní. Saffron se ho dotýkala, vstupovala do něj a naplňovala ho stejně, jako to dělal on.

Stoupala výš, a čím výš byla, tím výš se ještě chtěla vznést. Věděla, že Nakir to cítí stejně, jelikož ona byla jím a on zase jí.

Nevěděla, kolikrát tak vystoupala až na vrchol slasti a rozbila se na tisíce malých rozechvělých střípků, které se posléze znovu scelily vjedno, a vše se znovu opakovalo. Když se nakonec na pomyslném vrcholu setkali, byl to tak silný zážitek, že prostě přestala na chvíli existovat.

Byl to jeho hlas, co ji přivedlo zpět k vědomí, jeho nádherný hlas anděla.

„Saffron,“ oslovil ji ochraptělý prožitou vášní.

Jedna její část mu chtěla odpovědět, zatímco ta druhá chtěla zůstat v něm; nebýt, jen ho naplňovat a tvořit.

„Saffron, řekni něco,“ zaprosil.

Teď, když už mohl jasně myslet, si uvědomoval, že nedokázal zabránit tomu, aby se propojili celými bytostmi, a bál se nejhoršího. Navíc jeho milování se Saffron bylo něčím mnohem vážnějším než jeho předchozí pletky se ženami. Jelikož ji miloval, prožíval všechno mnohem silněji a obával se, že s tím vzrostlo i jeho neblahé působení na ni.

„Promluv konečně,“ žadonil zoufale a Saffron ucítila, jak jí rty přejel po čele. Pak jí na tvář dopadlo pár horkých kapek.

Nakir pláče.

Chtěla, aby byl šťastný, a jeho slzy jí pomohly, aby se vytrhla z toho magického opojení a vrátila se zpátky na zem.

„Nakire,“ oslovila ho chraplavě. Vlastní hlas jí připadal cizí, hrdlo měla podivně rozbolavělé, když znovu promluvila: „Co to mám s krkem?“

Na tváři se mu objevila radost, že je opět s ním, a po jejím dotazu ji vystřídaly úleva a pobavení.

„Trochu jsi křičela, myslím,“ posloužil vysvětlením a zkoumavě si ji prohlížel.

„Vážně? Myslela jsem, že to křičíš ty,“ podivila se a setřela mu slzy z tváře. „Snad jsme nevzbudili sousedy.“

Jeho obavy se definitivně rozplynuly. Byla to pořád jeho Saffron.

„Bál jsem se, že jsem tě zničil,“ přiznal jí rozpačitě.

„V tom případě doufám, že podobnou destrukci zopakuješ častěji, protože to bylo...,“ umlkla, protože nedokázala najít slovo, které by to vyjadřovalo.

„Kdykoli si budeš přát,“ pousmál se a přesunul se vedle ní. Lehl si na bok, opřel si hlavu do dlaně a hladil ji láskyplně po rameni.

„Miluji tě,“ řekla mu a cítila, jak se jí zmocňuje únava.

„Tohle jsem bohužel úplně nezvládl,“ hlesl provinile, čímž poukázal na její vyčerpání. Cítil se plný energie, na rozdíl od ní.

„Z toho se vyspím,“ uklidnila ho a přitiskla se k němu. Okamžitě tvrdě usnula.

XVII.

Nakir hluboce spal, takže když začala Saffron zrychleně dýchat, nevzbudilo ho to. V obličeji zbledla a čelo se jí zvrásnilo, jak se mračila. Znovu byla v Maryině mysli i těle.

Klopýtala tmou a všechno ji nesmírně bolelo. Bití i týrání při výsleších dokázala snést, ale to, co jí provedl Paul Mills, to už na ni bylo moc. Nikdy ještě nikomu svou mocí neublížila, i když věděla, že by mohla. Tentokrát to ale musela udělat. Za to, jak mi ublížil, si nezasloužil nic jiného. A ještě chtěl zahubit i vlastního bratra, když mi přišel na pomoc!

Cítila se slabá a naprosto vyčerpaná. Byla jí zima, celé tělo měla prochladlé. Už nějakou chvíli se prodírala lesem, nohy se jí pletly, často zakopávala a únavou se jí točila hlava. Věděla ale, že jestli chce žít, nesmí se zastavit. A ona žít chtěla.

Znovu zakopla a svezla se na kolena. Naštěstí se rukama zapřela proti kmeni stromu, který stál naproti ní, takže neupadla úplně. Rychle oddechovala, chladný noční vzduch se jí zařezával do plic.

Měla hrozný strach, který se změnil v čirou hrůzu, když zaslechla někde v lese vytí vlka. Tak rychle, jak to jen dokázala, se narovnala a zběsile uvažovala, co má dělat. Utíkat v té tmě nemělo smysl, když stejně neviděla pořádně na cestu.

Vytí se ozvalo znovu a mnohem blíž. Mary si uvědomila, že smečka může cítit pach krve z jejích ran, a do očí se jí nahrnuly slzy, když pochopila bezútěšnou děsivost své situace.

Rozhodně se ale nemínila vzdát. Jako svou jedinou šanci viděla ten strom, o který se opírala. Z posledních sil na něj začala šplhat.

A pak vlci zavyli přímo za ní.

*

Nakirovi se zdálo, že leží na barevném lehátku, které se houpe na mořských vlnách. Jen pozvolna mu docházelo, že to není moře, které jím pohybuje, ale matrace, na níž se s křikem zmítá Saffron.

Prudce se posadil. Byla ještě pořád tma, takže museli spát jen chvíli. Pokusil se vstoupit do její mysli, ale ani tentokrát se mu to nepodařilo. Na chvíli měl pocit, jako by se jeho tápající vědomí ocitlo v nicotě a podivném prázdnu.

Začal tedy na Saffron mluvit a pokoušel se ji vzbudit.

Nakonec se s posledním výkřikem děsu probudila sama. V očích se jí zračila hrůza, lapala po dechu. Aniž by se na něj podívala, stočila se do klubíčka a začala žalostně vzlykat. Hladil ji po vlasech a tiše jí šeptal slova útěchy.

„Co jsi viděla, Saffron?“ zeptal se jí tiše po chvíli, když se její pláč trochu zmírnil.

„Nemůžu... nejde to... bylo to...,“ zajíkala se.

„Dovol mi nést ten žal s tebou, miláčku,“ žádal ji naléhavě, „poděl se o něj se mnou, ať se ti uleví.“

„Byla jsem s Mary. Utíkala lesem, byla noc a zima,“ začala vyprávět mezi vzlyky.

„Vidělas ji zemřít? Někdo z města ji našel a zabil?“

„Ne... bylo to...“ Při vzpomínce na sen se Saffron znovu rozplakala tak, že nemohla vůbec mluvit. Dovolila Nakirovi, aby ji objal, a přitiskla se tváří k jeho hrudi.

Zvažoval možnost, že použije své schopnosti, aby ji toho smutku zbavil, ale její pláč začal opět ustávat.

„No tak, lásko, už je to pryč. Všechno se to stalo už hrozně moc dávno.“ Líbal ji do vlasů a trpělivě vyčkával.

Ještě chvíli trvalo, než se ovládla natolik, aby mu pohlédla do očí a tiše odpověděla na jeho otázku: „Nechytili ji, Nakire. Viděla jsem ji utíkat lesem. A pak ji napadli vlci. Viděla jsem... cítila jsem, jak ji dočista roztrhali.“

„Tak strašlivá smrt,“ vydechl smutně. „Muselo to být hrozné.“

„To bylo. Ubohá Mary.“

„Teď už je docela jasné, proč nedošla klidu.“

„Jenže jak jí pomůžeme?“ zeptala se ho zoufale.

„Co tím myslíš?“ nechápal její otázku.

„Potřebujeme přece najít její ostatky, tak jsi mi to aspoň říkal. Jenže ona zemřela někde v lese, Nakire. Někde v nočním temném lese. A to ani nemůžeme mít jistotu, co všechno se z ní zachovalo,“ vysvětlila mu a ve ztrhaném obličeji se jí zračila hluboká beznaděj.

„Něco vymyslím,“ prohlásil s jistotou, aby ji aspoň trochu povzbudil, i když tomu sám moc nevěřil.

„Teď spi, potřebuješ si odpočinout. Už se ti nic zdát nebude, slibuji,“ dodal láskyplně, a když se znovu opřela čelem o jeho rameno, vstoupil jí do mysli a navodil jí sny o nádherném prosluněném letním dni, který spolu tráví na pláži.

Sám hleděl do stropu a usilovně přemýšlel.

*

Díky Nakirovu působení se pak Saffron už opravdu nic ošklivého nezdálo. Ale ještě když usínala, cítila, jak se třese po celém těle prožitou hrůzou. Co by dělala, kdyby vedle ní nebyl? Asi by z toho všeho zešílela.

Když ucítila na tváři jeho rty, nespokojeně se zavrtěla. Rozhodně se necítila na vstávání, chtělo se jí ještě spát.

„Jen jsem ti chtěl říct, že teď půjdu do města. Potřebuju ještě dobít baterie a upřímně, těžko bych Abigail vysvětloval, proč odmítám snídani, kterou zrovna dole připravuje,“ vykládal jí šeptem.

„Mmm... dobře. Vrať se brzy, ano?“ Nenamáhala se ani otevřít oči.

„Jistě. Ještě spi, je časně.“ Políbil ji lehce na ústa a odešel oknem.

Saffron znovu usnula. Bylo něco kolem desáté dopoledne, když ji probudilo kručení v žaludku. Vylezla z postele. Už se cítila lépe, a když si dopřála dlouhou osvěžující sprchu, byla zase relativně v pořádku.

Seběhla rychle do kuchyně a nalila si kávu. Na stole v jídelně uviděla stát talíř zakrytý poklopem a pod ním objevila několik toustů, míchaná vajíčka a křupavou slaninu. Jídlo bylo ještě vlažné, tak se do něj s chutí pustila. Byla sotva v polovině, když vešla Abigail a sedla si naproti ní.

„To sis dneska přispala,“ podotkla a zvědavě po ní pokukovala.

„No jo, v práci se to trochu protáhlo,“ vysvětlila Saffron bezelstně a znovu si nabrala jídlo na vidličku.

„Vypadáš dnes nějak jinak,“ poznamenala Abigail zadumaně.

„Jak jinak, babi?“ zarazila se Saffron. Když se při česání vlasů prohlížela v zrcadle, vypadala jako vždy.

„Nevím. Jako by v tobě někdo rozsvítil sluníčko,“ objasnila Abigail. „Mám pocit, že za to může Nakir.“

„A... aha,“ sklopila Saffron oči k talíři, když pochopila, na co babička naráží. Raději se věnovala jídlu.

„Ne že bych se chtěla mezi vás plést, nebo tak něco, ale mohla bys mi prosím tě vysvětlit jednu věc?“ promluvila zase Abigail.

„Jakou?“ ošila se Saffron nervózně.

„Proč mu nechutná, co uvařím?“

Saffron se při její otázce ulevilo.

„Víš, babi, Nakir nepotřebuje jíst ani pít,“ vyložila rozvážně.

„Ach... Vždyť já úplně zapomněla, co je zač,“ plácla se Abigail přes pusu.

„To nevadí, babi. Já taky. Myslím, že je rád, že se k němu chováme, jako by byl obyčejný člověk. Jen mu prostě už nenabízej žádné jídlo,“ usmála se na ni Saffron.

„Samozřejmě,“ přikývla Abigail chápavě a zvedla se od stolu. „Půjdu se teď trochu projít, venku je krásně. Tvá matka je ve městě, znovu si ji pozvali do té pracovní agentury, zřejmě pro ni našli nějaké místo, tak uvidíme.“

„Doufám, že jí to vyjde. Poklidím tu a pak půjdu na zahradu. Trochu se opalovat, než přijde Nakir,“ pokývala Saffron hlavou a pokračovala v jídle.

V jednom měl Nakir pravdu. To, co se stalo Mary, se odehrálo už velmi dávno. Nemůže to opomíjet, zvlášť když u ní Mary hledala pomoc jako neklidná duše, ale nesmí dovolit minulosti, aby ovlivňovala její současný život víc, než je nutné. Nakirovo přiznání, že uvažoval o odchodu, až se vše vyřeší, ji ještě víc připomnělo, jak křehký jejich vztah je. Jak nejistý. A jak je pro ni jeho blízkost životně důležitá. Protože bez něj není nic.

Musím se soustředit na to, co je, co spolu teď máme. Protože jen Bůh ví, jak dlouho nám to bude dopřáno.

*

Nakir se procházel parkem. Byl natolik zabraný do svých myšlenek, že si nevšímal obdivných pohledů kolemjdoucích žen a dívek. Teprve když si jedna z nich roztouženě povzdechla, uvědomil si, že nemá brýle, a své okolí tak upoutává výjimečnou barvou svých očí.

Rychle si je tedy nasadil, aby zbytečně nebudil další rozruch. Čerpal z kolemjdoucích energii, vyhýbal se dětem a starým lidem a šlo mu to snadněji než kdy jindy. V jeho duši zavládl klid a mír, když zjistil, že dokážou být se Saffron spolu jako milenci a nic zlého se nestane.

Byl šťastný a plný radosti z toho, že konečně našel nový domov. Místo, kam patří, kde je milován a kde také on může milovat.

Dělal si sice starosti s tím, jak vyřešit tu věc s Mary, ale věděl, že to se Saffron nějak zvládnou. Že spolu zvládnou všechno.

Děkuji, obrátil své myšlenky pokorně k nebi, děkuji za tuhle novou šanci. Slibuji, že tě nezklamu. Tentokrát už ne.

*

Saffron zaslechla veselé pískání a rozhlédla se po okolí, aby zjistila, odkud přichází. Uvědomila si, že stojí na svém oblíbeném místě u jezera, a pochopila, že opět sní. Cítila se velice lehce, jako by ani neměla tělo. Jako by se vznášela ve vzduchu. Uvědomila si, že se s ní zase spojila Mary, nyní už jako neklidná duše.

Saffron zpozorněla a důkladně si prohlížela okolní les. Na některých místech viděla ležet na zemi ještě malé zbytky tajícího sněhu. Hlavně tam, kam se těžko dostávalo slunce. Takže je jaro.

Hvízdání se ozvalo znovu a hlasitěji. Mezi stromy se vynořila mužská postava a zamířila rovnou k Saffron. Muž byl oblečen podobně jako John Mills, měl na sobě zašlé hnědé kalhoty, vysoké boty a teplý vlněný kabátec. Na hlavě měl čapku, kolem krku šátek a přes rameno něco nesl.

Prošel kolem ní a usadil se na jejím oblíbeném balvanu. Neviděl ji ani Mary, a to Saffron utvrdilo v domněnce, že tohle se odehrálo už po její smrti.

Teď už mohla rozpoznat, že si nese rybářský prut. Nepřestával si pískat; napíchl na háček červa, kterého vylovil z dřevěné nádobky zavěšené u pasu, a nahodil udici do jezera. Čapku měl staženou do obličeje tak, že mu do něj neviděla.

Chvíli jen tak seděl a čekal, zda se nějaká ryba chytí na návnadu, pak ale upevnil prut na zemi mezi dva větší kameny a zamířil k lesu. Docela pospíchal, a tak se Saffron vydala za ním. Po chvíli rychlé chůze se zastavil u jednoho stromu, obezřetně se rozhlédl a začal si povolovat kalhoty. Když si je spustil ke kolenům a dřepl si, pochopila, že si potřebuje jen ulevit, a tak odvrátila zrak.

Byl to jeho zděšený výkřik, co ji přimělo, aby na něj zase pohlédla. Rychle se oblékal a váhavě popošel k dalšímu stromu, který stál kousek dál. V obličeji byl bledý a ruce se mu třásly. Po několika krocích se zastavil, předklonil se a začal prudce zvracet.

Na zemi kousek od něj spatřila Saffron ležet pozůstatky lidského těla.

Mary!!!

Tělo bylo ošklivě ohryzané vlky. Většina vnitřností chyběla a ty, co zbyly, vyhřezly ven na zem a rozložily se. Chyběla jí část levé nohy a celá pravá ruka, vlci ji museli vyrvat z kloubu a odnést s sebou. Místo obličeje měla jen podivnou změť seschlého masa, krve a zbytků kůže.

Byla to hrozná podívaná a Saffron vůbec nepřekvapilo, když se ten muž dal na ústup. Ona ale odejít nemohla. Hleděla na dívčiny ostatky a cítila obrovský smutek a lítost nad tím, co Mary potkalo. Tolik jí chtěla pomoci.

Když se jí za zády ozval dusot, překvapeně se otočila. Muž se vrátil a něco nesl. Jakmile se přiblížil na dohled k mrtvému tělu, pokřižoval se a zvolnil krok. Pak na mrtvolu rozprostřel plátno. Bylo podivně tuhé a Saf

fron napadlo, jestli není napuštěné voskem. Opatrně, aby se ostatků nedotkl holou rukou, tělo zabalil.

Pak vzal do ruky dlouhý nůž a začal hloubit jámu. Byla to dlouhá a namáhavá práce, pot se z něj jen řinul, ale on nepřestal, dokud mrtvou nepohřbil.

Když pak na ostatky navršil hlínu, stanul nad hrobem s čapkou v ruce a začal se tiše modlit. Nakonec k mrtvé dívce promluvil: „Nevím, kdo jsi byl, či byla, ani čím sis zasloužil nebo zasloužila takovou smrt. Tak či onak má ale každý člověk právo spočinout v zemi. Nechť je náš Pán milostiv tvé duši. Však on už si to posoudí sám.“

Pak se otočil, vrátil se k jezeru pro prut a se skloněnou hlavou se vydal na zpáteční cestu. Saffron ho při tom samozřejmě sledovala, ale když chtěla vykročit za ním, nešlo to.

Ve chvíli, kdy ji míjel, mu konečně uviděla do tváře.

*

Nakir dal na Saffronina slova a poctivě zaklepal na domovní dveře, když se vrátil z města. Rozhodl se, že jestli tady teď budou se Saffron žít, požádá ji rovnou o klíče.

Otevřela mu Abigail, mile se na něj usmála a pustila ho dovnitř. „Saffron říkala, že přijdete.“

K Nakirovi dolehl zvuk kuchyňského robota, obezřetně tedy pohlédl na Abigail.

„Žádné obavy, Saffron už mi vyložila, že vy naše jídlo nejíte,“ pochopila Abigail a omluvně dodala: „Mrzí mě, že jsem předtím tak naléhala, ale nevěděla jsem to.“

„Nic se nestalo.“ Nakirovi se ulevilo. Byl rád, že už nemusí hledat žádné výmluvy.

„Saffron je na zahradě, opaluje se. Povídala, že –“ začala mu vysvětlovat Abigail, když vtom se k nim dívka přiřítila.

Sotva popadala dech, když Nakira letmo pozdravila a vyhrkla směrem k Abigail: „Babi, pocházel někdo z tvé strany tady odtud? Nebo z okolí Salemu?“

„Proč se ptáš? Nikdy ses o to nezajímala.“ Udivilo ji to.

„Tak pocházel?“ odpověděla Saffron otázkou. Znělo to naléhavě.

„No, nevím to jistě, děvče, ale myslím, že tvůj děda mi kdysi povídal, že maminka jeho pradědečka pocházela z téhle oblasti,“ odvětila Abigail zamyšleně.

„Myslela jsem si to, díky, babi,“ usmála se na ni Saffron vděčně a obrátila se na Nakira: „Pojď se mnou, prosím, na zahradu.“

Nakir jen přikývl. Mohl na ní sice oči nechat, i přesto ale vnímal naléhavost v jejím hlase. Když ji následoval přes kuchyň a verandu, pozoroval zálibně její pozadí obtažené džínovými šortkami. Horního dílu červených plavek si raději ani nevšímal, to by až příliš pokoušel své sebeovládání.

Na zahradě se usadili na deku rozprostřenou na trávníku a Saffron okamžitě spustila: „Zase jsem měla sen, Nakire, a už to všechno chápu. Víš, pletli jsme se v tom, co mě s Mary spojuje. Není to ani věk, ani pohlaví, je to tohle místo a taky fakt, že to byl můj prapředek, kdo ji našel a pohřbil. Jenže to neudělal tak, jak bylo asi potřeba, a proto tady Mary bloudí a čeká, až to někdo z naší rodiny napraví. Aspoň si to tedy myslím.“

„A jak jsi k tomu závěru došla? Co se ti zdálo?“ zajímal se, a tak mu Saffron svůj sen povyprávěla.

„Když jsem spatřila obličej toho muže, který ji pohřbil, bylo to, jako bych se dívala do tváře svému otci, Nakire.“

„Tím se to tedy opravdu vysvětluje,“ pokýval hlavou chápavě. Utrhl si stéblo trávy a strčil si ho do úst. „A dokázala bys to místo, kde ji pohřbil, najít? Vidělas v tom snu něco, podle čeho by ses mohla zorientovat? Kolem jezera je spousta stromů.“

Saffron na něj pohlédla očima rozzářenýma radostí: „Dokázala. Ten strom vypadal jinak než ostatní. A pamatuju si směr, kudy se ten muž vydal, než na Mary narazil.“

„Hodně se toho za tu dobu změnilo, Saffron. Ten strom tam třeba už ani nemusí být, mohl spadnout, mohl ho spálit blesk, cokoli, “ oponoval opatrně. Nechtěl jí kazit radost, ale uvažoval realisticky.

„Mary mě povede, Nakire, vím to.“ Vzala ho za ruku a usmála se na něj. „Vyrazíme tak, abychom to stihli najít ještě před soumrakem. To už u jezera nebude tolik lidí.“

„Dobře.“ Stiskl jí dlaň. „Sejdeme se tedy v té tvé malé zátoce.“

Pak vstal a chystal se k odchodu.

„Kam jdeš?“ Nerozuměla tomu.

„Zařídit pohřeb přece,“ mrkl na ni spiklenecky. „Nezapomeň s sebou vzít lopatu.“

*

Bylo sice ještě světlo, horko prosluněného dne však už bylo pryč a první šedavé stíny dávaly znát, že se pomalu blíží večer. Saffron seděla na kameni u jezera a zamyšleně pozorovala vodní plochu. Cítila napětí, jak bylo rozuzlení celé té věci s Mary na dosah, a doufala, že dnešní večer její trápení skončí. Moje i Maryino.

*

Nakir vstoupil do kostela s posvátnou úctou vepsanou v obličeji. Tytam byly doby, kdy navštěvoval chrámy Páně, aby je poskvrnil všemi možnými způsoby. A nejednalo se jen o vandalství, případně potyčky. S bolestí si vybavoval obličeje těch lidí, které svou mocí přivedl k oltáři a nechal je, aby jej svou krví potřísnili, když si na jeho popud probodli srdce. Nebo zabili někoho jiného.

Jak hluboce jsem padl! Jak zkažený a odporný tvor se ze mě stal. Věděl jsi to, Otče? Ve chvíli, kdy jsi mě stvořil, věděl jsi, v jaké monstrum se proměním? A pokud ano, jak je možné, že jsi mě miloval? Pečoval o mě a věřil mi? Opravdu může být láska tak bezbřehá?

Usedl tiše do lavice a začal se modlit. Nepoužíval slova, protože ta jen málokdy dokážou opravdu postihnout pravou podstatu myšlenky, a on chtěl, aby jeho Otec slyšel jen čistou pravdu v jeho vyznání. Aby k němu dolehla tak, jak se nyní ozývala v Nakirově duši.

Vyznal se ze všech hříchů tak opravdově a pravdivě, jak si na ně vzpomněl, a pamatoval si snad všechny. Bylo mu špatně, když si své skutky znovu vybavil, a opět se ho zmocnilo přesvědčení pevné jako skála, že nemá žádné právo na odpuštění a že by měl za své činy trpět až do konce svých dní.

Jenže tys mi místo toho postavil do cesty Saffron, Otče, pomyslel si s vděčností, která nebude mít nikdy konce. Napřed jsem to neviděl, ale teď už vím, žes mi ji poslal, aby mě přivedla zpátky na cestu dobra. Ona je tvou odpovědí na všechny mé prosby a modlitby. Ona a naše láska, naše společná budoucnost a za to ti nikdy nebudu moci dost poděkovat. Ale můžu ti slíbit alpoň jedno. Už nikdy z této cesty nesejdu a už nikdy tě nezradím.

V té chvíli spatřil kněze, který přistoupil k oltáři, aby jej upravil před mší, a vydal se k němu splnit, co slíbil.

*

Poznala, když se za ní objevil Nakir. Položil jí ruku na rameno, ona ji přikryla dlaní a lehce ji stiskla.

„Všechno je zařízené. Požádal jsem místního kněze o malý, soukromý obřad. Hrobník ochotně slíbil, že připraví pořádný hrob a u kameníka jsem vybral moc hezký náhrobek. S andělíčky,“ promluvil tiše. I on byl plný očekávání.

„Chceš říct, žes jim to našeptal, že? Nevzal sis ode mě žádné peníze, a jestli se nepletu, tak ty sám taky žádné nemáš,“ pokárala ho, ale shovívavě se usmívala.

„Prostě jsem je hezky poprosil,“ zopakoval beze studu, „je to pro dobrou věc, tak se snad tak moc nestalo. Vždycky můžu kostelu darovat nějaké peníze, až je vydělám.“

„Vyděláš?“ otočila se k němu překvapeně.

„No jistě,“ uculoval se sebevědomě, „až to tady dokončíme, napadlo mě, že bychom mohli procestovat celý svět. A na to budeme potřebovat peníze. Takže si najdu práci a vydělám je.“

„A čím by ses chtěl živit?“ zajímala se pobaveně.

„No, jelikož mám hezký hlas a docela mi to sluší, tak asi něčím v showbyznysu,“ odvětil neskromně, ale Saffron věděla, že si z ní jenom tropí žerty.

Objala ho kolem krku a lehce políbila na rty. „Miluju tě, Nakire.“

„Já tebe taky, Saffron.“ Jeho pohled zněžněl.

„Tak se do toho pustíme, ne? Ať už je to za námi,“ navrhl pak a sehnul se pro lopatu.

„Máš pravdu,“ přikývla a pomalu se vydala stejným směrem jako muž v jejím snu.

Šla pomalu a soustředěně si prohlížela okolí. Nakir měl pravdu, že se vše hodně změnilo, Saffron však někde uvnitř cítila, že se ubírá správnou cestou. Znovu si vybavila ten podivně zakřivený strom, pod kterým její předek Mary pohřbil, a pohledem po něm pátrala.

Jakmile ho uviděla, strnula na místě. Nevypadal úplně stejně jako v jejím snu, byl už seschlý a měl polámané větve, přesto si byla jistá, že je to on.

„Pohřbil ji tady,“ ukázala Nakirovi. „Jsem si tím jistá.“

„Je to to místo,“ přikývl vážně a upřeně hleděl ke starému kmeni. „Vidím vedle něj stát Mary.“

Saffron na něj udiveně pohlédla. „Vážně?“

„Ano,“ přisvědčil a bez dalšího otálení začal kopat.

Saffron si sedla do trávy a napjatě ho pozorovala. Nekoukala se na hodinky, takže nevěděla, kolik uběhlo času, než se vynořil z jámy a vynesl z ní jakýsi pytel obalený hlínou. Ačkoli kopání muselo být velmi namáhavé, Nakir se ani nezpotil.

„Myslela jsem, že bude větší,“ hlesla Saffron tiše a vstala.

„Prach jsi a v prach se obrátíš,“ poznamenal Nakir a složil vak na zem.

Opatrně ho rozbalil, a odhalil tak hromádku kostí. Vévodila jim lidská lebka, jejíž vršek ještě pokrývalo pár vlasů. Páteř se už rozpadla na jednotlivé obratle, lidská tkáň seschla a změnila se pouze v rozmělněnou hmotu a prach. Přesně jak to řekl Nakir.

Tiše nad Maryinými ostatky postáli; Saffron jako by v tomto momentě ustrnula a nedokázala od nich odtrhnout zrak.

„Ještě dnes dojdeš pokoje,“ vytrhl ji z jejího zadumaného rozpoložení Nakirův kouzelný hlas, když promluvil k Mary. „Pojďme, začíná se stmívat,“ obrátil se pak zpět k Saffron a znovu kosti zabalil. Opatrně je zdvihl, do druhé ruky vzal lopatu a vydal se k autu. Saffron šla vedle něj a mlčela.

Nepromluvila, ani když nastoupili do vozu a vyrazili k městskému hřbitovu.

„Co je ti?“ Nedokázal už to tíživé ticho vydržet ani vteřinu.

„Jen přemýšlím, jak je to všechno podivné. Čekala tam tak dlouho, než jsme ji objevili. Ani nevíme, s kolika lidmi se Mary za tu dobu snažila navázat spojení, aby je požádala o pomoc. Kolik beznaděje musela cítit a strachu, že se nikdy nedočká. Musela být tak sama, tak nešťastná,“ pronesla tiše.

„Dnes to pro ni ale skončí, Saffron. Díky tobě,“ usmál se na ni povzbudivě.

„Ne, Nakire. Přece víš, v jakém stavu jsem byla, než jsme se setkali. Kdyby to záleželo jen na mně, nikdy bych Mary neotevřela svou mysl, takže bych ani nikdy nezjistila, že je se mnou. Nepátrala bych po ní a odsoudila bych ji tak k dalšímu bloudění. A také já bych dál bloudila ve své trýznivé sebenenávisti s vědomím, že jsem prokletá zrůda,“ odporovala mu Saffron přesvědčeně. „To jen díky tobě, tvé dobrotě a lásce dnes obě najdeme svůj klid a mír.“

„Přeháníš,“ odtušil skromně a dál se raději věnoval řízení. Aspoň tak mohl lépe zamaskovat své dojetí.

*

Když zaparkovali u hřbitova, vzal Nakir Saffron za ruku a vedl ji. Už se zešeřilo a světla rychle ubývalo. Konečně Saffron spatřila kus před nimi postávat u otevřeného hrobu kněze. Přidali tedy do kroku.

„Vítám vás, přátelé,“ pozdravil je, když k němu došli.

„Dobrý den, otče,“ oplatila pozdrav Saffron celá nesvá.

Nakir jen pokývl hlavou, seskočil do hrobu a opatrně na dno položil Maryiny ostatky. Pak mrštně vylezl, oprášil si ruce o kalhoty a prohlásil: „Můžeme začít, otče. Naše drahá zesnulá se jmenovala Mary. Mary Smithová.“

„Jistě,“ pousmál se kněz laskavě a začal obřad modlitbou. Saffron celou dobu stála a strnule hleděla před sebe. Cítila, jak ji Nakir objal kolem ramen, ale nedokázala v tom gestu najít útěchu. Zalila ji vlna smutku a rozechvělé bázně z věčnosti. Vybavily se jí vzpomínky na otcův pohřeb a stísněnou atmosféru, která jej provázela. Ani tentokrát však nedokázala plakat.

Když byl obřad u konce, kněz vhodil do hrobu trochu hlíny, pak jim vyslovil upřímnou soustrast, potřásl jim rukou a odešel. Nakir se chopil lopaty a hrob zasypal.

Potom vzal růži, která celou dobu ležela nahoře na pomníku, a položil ji na čerstvou hlínu. Okvětní lístky byly bílé jako padlý sníh.

Barva nevinnosti, napadlo Saffron. Přesně pro Mary.

V té chvíli ji poprvé a také naposledy spatřila. Stínová postava se vznášela vedle hrobu a usmívala se.

„Mary je tady, Nakire, vidím ji,“ zašeptala Saffron překvapeně.

„Přišla se rozloučit,“ přikývl. Spatřil ji už dřív, ale nechtěl Saffron zbytečně ještě víc rozrušovat. Už tak z její aury cítil tolik smutku a lítosti, že jej z toho svíralo u srdce.

„Co to říká?“ vydechla Saffron, když spatřila, jak dívka pohnula rty.

Nakir mlčel, pozorně naslouchal.

„Děkuje ti, Saffron. A přeje ti štěstí a taky řekla, že tohle,“ vzal ji jemně za ruce a stáhl jí rukavičky, „už nikdy nebudeš potřebovat.“

Saffron zírala na své odhalené dlaně a tiše vzlykla: „Já ti taky děkuju, Mary. Buď sbohem.“

Nato se dívka rozplynula.

Saffron váhavě zvedla dlaň ke svému obličeji a pomalu se dotkla tváře. Nakirovo úlevné vydechnutí zaznělo v tichu hřbitova, jako by hlasitě promluvil.

„Je to pryč,“ upřela na něj Saffron ještě napůl nevěřícný pohled a v očích se jí konečně objevily slzy.

Stékaly jí po tvářích a ulpívaly na rtech. Tam je také Nakir ochutnal, když ji pevně objal a láskyplně líbal.

XVIII.

„Nepřestávej,“ žádala ho Saffron, když se od ní odtáhl, a neochotně otevřela oči, aby zjistila, proč to udělal.

Vyděšeně zalapala po dechu, když uviděla jeho nádhernou tvář zkřivenou bolestí.

Nakir hlasitě zasténal a odpotácel se kousek od ní.

„Nakire, co se děje?“ hlesla vystrašeně.

Přerušil ji jeho zmučený výkřik, když ho zalila nová vlna bolesti, která ho zároveň srazila na kolena.

„Nakire!“ Vrhla se k němu, aby mu pomohla. Chvěla se strachy.

„Ne,“ zastavil ji a v jeho očích spatřila hluboké zoufalství. „Nechoď blíž, Saffron!“

Znovu divoce zasténal a zaryl prsty do země.

„Nakire, řekni něco! Co se to děje? Chci ti pomoct. Co pro tebe mám udělat?“ Zmocňovala se jí panika.

Jen se na ni ztrápeně podíval a zavrtěl hlavou.

„Lásko moje,“ vzlykla polekaně, když se mu tričko v podpaží zbarvilo do ruda.

Celý se roztřásl a s námahou ho svlékl. Odhodil ho stranou a bolestně přitom zasyčel. Když ho další vlna mučivé bolesti stáhla do předklonu, uviděla Saffron, jak mu po zádech stéká krev a její kapky dopadají do trávy.

„Nechci,“ slyšela ho nešťastně šeptat mezi vzlyky. „Neber mi ji.“

„Ne,“ hlesla zlomeně, když pochopila, co tím myslí. Když pochopila, že přichází okamžik, kterého se tolik obávala.

Nakir znovu hlasitě vykřikl, prohnul se do oblouku a pohled, téměř šílený bolestí, upřel k nebesům. Křičel jako člověk, který hoří zaživa, a jeho řev provázel zvuk podobný praskání kostí.

Saffron si hryzala dlaň do krve, jinak by křičela s ním. Když už nedokázala unést pohled na jeho utrpení, zavřela oči a v duchu se modlila, aby to skončilo.

Ticho, které náhle nastalo, nevěstilo nic dobrého. Rušily ho pouze Nakirovy tiché, přerývané vzlyky.

Žije, pomyslela si s úlevou a znovu na něj pohlédla. A užasla.

Nakir už neklečel. Stál vzpřímeně, tvář skrytou v dlaních. Celou jeho postavu obklopovala něžná zlatavá záře, která spadala v úzkém kuželu z potemnělého nebe.

Saffron pocítila posvátnou bázlivou úctu a v bezmocném gestu k němu vztáhla ruku.

„Nakire, lásko,“ zašeptala.

Zvedl k ní tvář a v Saffron se na chvíli zastavilo srdce, když si ho prohlédla. Jako by to světlo, které se linulo z nebe, zároveň prostupovalo jeho tělem a zářilo z jeho kůže, jeho očí.

„Otec mi odpustil, Saffron,“ šeptl a znělo to velmi smutně. Pak se zhluboka nadechl a ukázal jí, co přesně tím myslel.

Když uviděla, jak se za jeho zády rozprostřela velká zářící křídla, málem omdlela. Zapotácela se a šokovaně na něj zírala. Nakonec se ale udržela na nohou.

Vypadal nepopsatelně nádherně a hrozivě zároveň. Její Nakir. Její anděl.

„Tak brzy,“ vzlykla dívka žalostně, „bere mi tě tak brzy.“

Podle jeho přesmutného výrazu poznala, jak moc se tím Nakir rmoutí. Sebrala tedy veškerou sílu své lásky, aby mu to mohla usnadnit.

„Věděla jsem, že to přijde. Tušila jsem to. Jen jsem doufala, že se to stane později, že budeš nějakou dobu patřit pouze mně, než se tě budu muset vzdát,“ promluvila tiše chvějícím se hlasem. „Ale jsem šťastná, že ti odpustil, že tě přijal zpátky. A vím, že i když si to teď třeba nemyslíš, jsi taky šťastný. Tohle je požehnání, Nakire. Vracíš se domů.“

„Nechci tě opustit.“

„To se taky nikdy nestane. Už navždy zůstaneš se mnou, tady.“ Položila si ruku na srdce a cítila, jak jí buší šílenou rychlostí.

Musím být silná, pro něj. Pro oba. Čemu by pomohlo, kdybych teď ztropila nějakou zbytečnou scénu? Na zármutek budu mít zbytek života.

„Saffron...“ Viděl a cítil její žal a trpěl stejně jako ona.

„Už to... už to déle nevydržím, tolik to bolí,“ zasténala zoufale. „Tak už běž. Běž domů, můj anděli.“

Neviděla, jak to udělal, ale náhle cítila jeho paže, jak ji objímají a tisknou k sobě tak silně, že skoro nemůže dýchat.

„Vždycky jsem si přál, jen abys byla šťastná. Od chvíle, co jsem tě potkal, jsem si nepřál nic jiného. Jen díky tobě, Saffron, jsem našel tu správnou cestu a pochopil, v čem spočívá má spása. Že jen láska, ta skutečná láska, dokáže očistit od zla. Že konání dobra je to, pro co jsem byl stvořen. To ty jsi anděl, Saffron, jen díky tobě jsem prohlédl. Jenom díky tobě opět spatřím Otce,“ mluvil horečně, jako by mu už zbývalo jen málo času. „Přísahám, že jsem chtěl a že nikdy nepřestanu toužit po životě po tvém boku a nikdy, nikdy tě opravdu neopustím. Ponesu si tě v sobě, dokud budu. A co dobrého ještě učiním, učiním ve tvém jménu, má lásko. A jednou, až nastane ten správný čas, se spolu znovu shledáme. Pak už to bude navždy.“

Potom ji políbil a vložil se do toho polibku celým svým srdcem, nechal splynout jejich mysli i duše, aby ještě aspoň jednou, naposledy, byli jedinou bytostí. Líbal ji, dokud ho to jasné světlo zcela nepohltilo a nerozplynulo se v okolní tmě.

Saffron osiřela. Padla k zemi naprosto zničená a dala konečně průchod svému obrovskému žalu. Kvílela a plakala s tváří zabořenou do trávy hebké jako jeho vlasy.

V tu hroznou chvíli jako by v ní všechno zemřelo.

*

Víčka měla ztěžklá únavou a už téměř spala, když ucítila, jak s ní někdo jemně zatřásl.

„Měla by sis jít lehnout, Saffron, vždyť už skoro spíš,“ uslyšela Abigail.

Zívla, přejela zamlženým pohledem televizní obrazovku, ve které se zrovna skupina lidí něčemu divoce smála, a pochopila, že je doma.

Zase ten sen.

„Už jdu, babi,“ pokusila se na ni usmát.

„Dobře. A nezapomeň, že máš ráno zavolat své matce, chtěla se s tebou vidět. Vykládala něco o procházce v parku, ale moc jsem jí nerozuměla. Zrovna k nim do zahradnictví přišli zákazníci, tak tam byl trochu randál,“ připomněla jí Abigail a šourala se z obývacího pokoje Saffronina bytu do své ložnice.

„Ještě žes mi to připomněla,“ zívla Saffron podruhé a protáhla se. „Málem bych na to zapomněla.“

„To jsem si mohla myslet,“ mrkla na ni Abigail. „Dobrou noc, děvenko. Půjdu už taky do postele. Nějak mě trápí revma.“

„Dobrou noc, babi, mám tě ráda,“ pronesla Saffron vděčně, vypnula televizi a potichu vešla do své ložnice. Ovanul ji chladný noční vzduch. Byl už sice konec dubna, ale večery byly ještě chladné. Přistoupila k oknu, které nechala pootevřené, a než ho zavřela úplně, pohlédla na oblohu posetou hvězdami. V jejím pohledu se odráželo zasnění plné bolestné touhy.

Tiše si povzdechla, zatáhla závěs a zamířila k posteli. Pak uslyšela to známé zavrnění a zastavila se. Rozsvítila noční světlo a sklonila se nad postýlkou. Pohladila ten malý uzlíček štěstí a prsty přitom zavadila o něco na polštáři. Opatrně to uchopila a v matném světle malé lampičky spatřila třpytící se sněhobílé pero.

Nakir.

Všechno se v ní sevřelo. Přiskočila zpátky k oknu, rozrazila ho a hluboce se z něj vyklonila. Tolik toužila ho spatřit, aspoň na krátký okamžik!

Bylo to marné a Saffron to věděla už v okamžiku, kdy v to začala doufat. Znovu tedy okno zavřela a vrátila se k postýlce. Plná bolavého stesku věnovala miminku láskyplný pohled.

Naší malé Faith o tobě vyprávím každý večer, Nakire, má lásko.

Obsah

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVI.

XVII.

XVIII.