Arnošt Valeš

Narodil se roku 1945 v takzvané buržoazní rodině. V mládí psal básně a skládal písničky. Vyučil se kuchařem se zaměřením na slavnostní stolování. Roku 1968 odjel do Frankfurtu nad Mohanem a rozhodl se tam zůstat. V Německu žije dodnes. Pracuje jako podnikatel v pohostinství a ve svém povolání poznal mnoho lidí a nepřeberné množství příhod.

Další jeho romány jsou: Bolest bez naděje, Mosty, Dům u řeky.

O knize:

Na cestě z dětství do dospělosti, přejdeš spoustu mostů. Vzpomínkový román s kriminální zápletkou: Malý Miky Baleš prožívá dětství na vesnici u Mníšku v padesátých letech 20. století. Velkoobchod Balešových v Praze - Roztylech je sice už jen slavnou minulostí, ale dál ohýbá cesty otce Baleše a celé rodiny.

Arnošt Valeš

Mosty

Ukážka z elektronickej knihy

2013

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© JHuslík, 2013

www.eKnihulka.cz

ISBN 978-80-87808-14-6

Obsah

Mosty

1.DÍL

2.DÍL

Doslov

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

1.DÍL

Dostat se na druhou stranu šeptající vody, k tomu bylo zapotřebí přejít lávku. Byly i jiné možnosti: přebrodit se, a nebo jít dolů po proudu a přejít potok po mostě, který byl nejméně tři metry široký a měl po obou stranách zábradlí, a pak se zase vrátit po protějším břehu.

Lávka byla stavěna kolmo k toku říčky, čímž stavitel docílil, že byla podle možností co nejkratší.

Brodiště naproti tomu vedlo několik metrů tokem, protože zahrada v blízkosti lávky bránila tomu, postavit tu výjezd. Koryto říčky bylo v těchto místech skoro dva metry hluboké, tím pádem byl výjezd a vjezd do brodiště docela náročný na místo.

Přestože kraj oplýval místem, ve vesničce byl skoupý.

Lávka byla výtvorem otce a skládala se ze tří kmenů, nějakým záhadným způsobem stmelených k sobě.

Pokud ses chtěl nebo musel dostat na druhou stranu, bylo nejjednodušší přejít lávku.

Nejhorší na tom bylo, že poslání bylo dospělou osobou vyřčeno vždy v podvečer, kdy byla lávka opředená pavučinou záhad.

Abyste tomu rozuměli: pavučiny se nachytaly na každou část těla, hlavně na obličej. Pavouci si stavěli své léčky od větví k větvím a těch bylo nad lávkou nespočetně. Některé větve se dokonce dotýkaly větví stromů, rostoucích na druhé straně potoka.

Taková pavučina se chytla uchem, či nosem, někdy také zalepila oko. Jít po lávce a mít zalepené oko je nepříjemný pocit, obzvláště když kulatina, kterou držely dvě plaňky ve výši dlaní dospělých lidí a kterou dětská dlaň nemohla obejmout, aby při přechodu posloužila jako podpora, byla pro chlapce moc vysoko.

Madlo, jak otec jmenoval ono zábradlí, měl chlapec nad hlavou a obejmout ho také nemohl. Na to byla dětská dlaň ještě příliš malá.

Pavouci, když zjistili, že jejich sítě byly potrhané, rychle zmizeli ve větvích nebo si našli úkryt v kůře kmenů.

Nohy venkovského kluka byly obuté do bot, většinou do sandálů.

Sandály měly nepříjemnou vlastnost: dokázaly v nečekaném okamžiku zajet mezi škvíry toho primitivního chodníku z kmenů a uváznout. Při následujícím pádu však škvíry své sevření rychle a zákeřně povolily, takže hoch potok zase nepřešel. Ne po lávce. Padal po hlavě do vody.

Jistě by bylo jednodušší, kdyby rovnou přecházel potok brodem, ale to také nebylo snadné: ve vodním toku, jenž odváděl z kraje vše, co bylo tekuté a napájelo spodní prameny spousty studní, žili užovky a žáby, raci i vodní krysy. Také tu plavaly ryby.

Na kraj se pomalu ukládal večer. Bylo krásné léto roku 1952 a slunce svítilo již několik týdnů celé dny zcela nemilosrdně.

Ano, vy ten kraj neznáte.

Tam, kde slunce chodilo svou denní cestou od východu k západu, tam byl les. Kraj se libě vlnil, chvílemi se ztrácel v zalesněných kopcích, ale většinou byl obnažen polnostmi a loukami. Pak se zlomil a spadl do údolíčka s říčkou a bylo bezesporu velkým uměním zasít tu tolik domků, chaloupek a stájí a stodol.

Ale stály tu. Malebné a romantické, ubohé a bohaté, smutné a veselé, jednoduše vždy takové, jak je rád viděl tvůj denní rozmar.

Takřka přesně na onom zlomu, který tu kraj tvořil, vedly koleje. Také zde bylo nádraží. Bylo podivné, že slunce nejezdilo vlakem: mělo stejnou cestu. Jenže vlak jezdil mnohem rychleji. Několikrát za den přijížděl od Prahy, aby zmizel na konci světa a zase se vracel.

Tam, odkud slunce nikdy nesvítilo, byla pole a halda. Nedohledné lány kamenitých polí, nad nimi se do dáli táhla lana, vedená po vysokých sloupech, po kterých jezdila jakási lanovka. Její vozíky v pravidelných intervalech sypaly s obrovské výšky škváru na haldu: klap, klap, žďuch.

Věčný západní vítr, vanoucí sem od hrudkoven, odnášel prach škváry k východu.

Většina lidí z okolí našla v hrudkovnách práci.

Podivné jméno dali lidé vysokým pecím, které nadarmo kouřily do Brdských lesů, protože v těch pár hrudkách, které se pod Skalkou našly, mnoho železa nebylo.

A tak se počaly hroudy, ve kterých se železo nacházelo, dovážet, a nikdo nevěděl přesně odkud.

Sedláci již nebyli ohraničeni ploty či zdmi svých statků. Nacházeli se ve společenství rozoraných mezí.

Moudrost a zkušenost, um a znalost těch prostých lidí, toto nenahraditelné bohatství bylo v těch letech jako pára nad hrncem. Vytrvalý východní vítr páru odvál a voda se vyvařila. Začala tragédie zámožného národa. Lidé se nestali chudáky ze dne na den. Trvalo léta, než zplundrovali zásoby a vyprázdnili hojnost zdrojů. Než se vzdali ruskému imperialismu.

Zamyslíme-li se nad odvahou, kterou musel chlapec sebrat, aby se vypravil na druhou stranu potoka, za šera po lávce, byly starosti ve velkém světě směšné.

Tam na druhé straně potoka, ve statku, v podvečer dojili krávy. A pro ono teplé a mastné mléko chlapec chodil.

Jmenoval se Mikuláš a všichni mu říkali Miky. Otec se jmenoval Alexandr, tomu ale říkali Lexa. Samozřejmě jen dobří známí.

Těch dobrých známých pan Baleš ve vsi moc neměl, nebyl místní. Byl zbohatlík z vesničky nad Sázavou, dobyl ve svém mládí Prahu a nákladním vozem přijel koupit dům u potoka. To však bylo před desítkou let. Po celá ta léta německé okupace zde rodina nebydlela, jen obchodník Baleš renovoval dům, který koupil a který byl na spadnutí. Nakonec z něj byla docela pěkná chalupa.

Příjezd k pozemku tvořila cesta vhodná jen pro osobní auta, a na řidičích navíc vyžadovala dostatečnou dávku odvahy, protože vedla hned nad nezpevněným břehem potoka.

Tu odvahu Alexandr Baleš bezesporu měl. Přesto však musel nechat postavit brod, aby mohl na pozemek dopravit stavební materiál a později se sem takhle vozilo uhlí a koks. Stavení totiž tísnila z jihu prudká stráň a bylo odtud nepřístupné.

Baleš měl rád teplo a měl známé v Michelské plynárně a tudíž přístup ke koksu. Mimo koksu akceptoval jen antracit. To bylo to nejdražší uhlí.

Situace Baleše otce byla roku 1952 již zcela jiná, ale mluvit o ní ještě není na řadě. Zatím se zajímáme o Alexandrova syna Mikuláše, který šel pro mléko. Přes lávku, které se bál a ze které často padal.

Chlapec byl modrooký blonďáček baculatější postavy a zvídavého výrazu ve tvářičce, která často ukazovala strach. Bál se skoro všeho. Tmy, samoty, neznámých zvuků, povodně a silných větrů.

Jarní velké vody dosahovaly až ke vchodu do chalupy, takže obyvatelé museli dům opouštět zadním kuchyňským oknem a vichry se hnávaly nad otevřeným krajem a v údolíčku nadělaly více hluku, než škody.

Chlapec ztratil matku, když mu byly tři roky, a ta vzpomínka mu jde stále hlavou. Otec se sice znovu oženil a macecha byla dobrá máma, kterou hoch miloval celou svou duší, ale na vlastní matku měl neustále v paměti jeden obrázek…

***

Dostat se do duše a myšlení malého chlapce je možné, pokud jsem tím chlapcem já sám. Nebo pokud jsem jím býval. Jisté je, že mi dá velice těžkou práci vrátit se do mých dětských let. Omýt vzpomínky, které jsou již dávno oplodněny zkušenostmi, a zdaleka nejsou tak velké a příšerné, ba ano, někdy jsou i směšné – dnes, když jsem již dospělý. Řekněme lépe – již dávno dospělý.

Přestože vím, že dospělost je daná přírodním i lidským zákonem, bývá ta hranice často zcela jinde, než kde by ji lidé očekávali.

Někdy mám pocit, že jsem této hranice ještě nedosáhl. Někdy naopak, že ji mám již stovky let za sebou.

Vlastní matka mi zemřela, když jsem byl ještě hodně malý, a přestože si ji vůbec nepamatuji, vidím ji, jak leží na lehátku ze sanitky, které stálo v chodbě našeho pražského domu, a pláče.

Lehátko bylo nízké a tak chudinka ležela u země a očima strachem vytřeštěnýma pozorovala svět, jenž se kolem ní počal točit obráceně. Dnes již vím, že tušila, ne, že věděla přesně, že mne již nikdy neuvidí. Její pláč a jistota, že nechává své nejmenší dítě na pospas tohoto světa, měla asi tak silný citový náboj, že si tuto scénku pamatuji dodnes.

Kde byli moji starší sourozenci, to nevím. Ty, měl jsem tenkrát tři, jsem počal vnímat mnohem později.

Přestože mám nekonečně krásné vzpomínky na dětství po boku mé mámy (macechy), nikdy se nestalo, že by mi zamlčovala, že mám ještě jednu mámu, která mne opustila, když odešla do neprobádaných světů věčnosti.

Ona sama tu je jen pro mne, protože moji maminku zastupuje. Dokázala srdcervoucně lhát a rozdávat útěchu.

Nějaký čas jsem si myslíval, že má macecha byla obzvláště silná a inteligentní žena, ale později jsem zjistil, že neměla na vybranou. Rodina kolem ní byla tak početná a již od těch dob, kdy jsem vnímal a mluvil a pravděpodobně i přemýšlel, jsem byl neustále upozorňován, že tato tady, ta Němkyně, není má matka.

Naštěstí jsem to již od mámy věděl, a tak se zlému a rozvratu chtivému příbuzenstvu ten podlý úmysl, přivést mne k pláči, nezdařil. Pokud nějaký takový záměr měli, já to tenkrát nemohl posoudit.

Nejvíce zla sila má babička, matka mé biologické mámy. Jistě to byla jen bolest, která jí zkalila zrak, takže nevnímala, že její nejmladší vnouče je v dobrých a láskyplných rukách.

Otec se na její počínání díval velice nevraživě a já se mnohem později dověděl, že měla zákaz mne, či nás navštěvovat.

Toto tady jsou jen střípky, které jsem pochytil z rozhovorů dospělých a které jsem si domyslil. Jednoduše jsem tyto věci kolem mne tak vnímal. Samozřejmě by ty samé děje popsal každý z naší rodiny jinak.

Ale tu hrůzu, kterou jsem měl, když jsem musel v podvečer či za tmy přejít lávku, tu znám jen já. Kdyby náhodou chtěl někdo tvrdit něco jiného, tak mu nevěřte.

***

Mikuláš se konečně odvážil vstoupit na kluzké kmeny lávky, ale okamžitě se zase vrátil. Udělal několik kroků zpět a pro jistotu se chytl jedné plaňky plotu, co ohraničoval pozemek kolem jejich chalupy.

Něco s mastným žbluňknutím spadlo do potoka.

Chlapec se chvěl po celém těle, a když to něco hlasitě zakuňkalo, dosáhlo jeho rozrušení vrcholu. Modré oči hleděly úzkostlivě ke dveřím domu, ale pomoc od nich neočekával.

V duchu slyšel výsměch otce, kdyby se vrátil bez mléka.

To již několikrát zažil. Přestože doma věděli, jaký strach z lávky má, znovu a znovu ho do statku za potokem posílali, jako by to dělali naschvál.

Ale kdo jiný by měl pro mléko jít? Otec seděl v křesle a poslouchal zakázaný vysílač zvaný Svobodná Evropa, (Mikuláš o tom věděl, ale také věděl, že to nesmí nikde říkat), a matka seděla s Magdou v kuchyni u stolu a dělala úkoly. Tedy, sem tam nějakou fackou nutila chlapcovu sestru, aby se učila.

Magda byla o pět let starší a sourozenci neměli takřka žádné společné zájmy až na stolování, o které Elfriede dbala.

Elfriede byla chlapcova macecha. Mikuláš nenáviděl, když mu někdo připomněl, že jeho máma je macecha a že se jmenuje Fieda.

Fieda byla běžná, česká výslovnost tohoto jména, ale dítě vědělo dobře, že v němčině se říká vždy Elfriede.

Elfriede, kam jdeš (ne Elfriedo), neviděli jste Elfriede? (ne Elfriedu) a chlapci toto jméno připadalo důstojné jeho matky.

Paní Břízová říkala: jak se vám dnes daří, paní Elfriede? Neříkala Elfriedo, to znělo sprostě. Ostatní tvary tohoto jména byly pro Mikuláše jenom nadávky.

Povzdechl si a zahleděl se brodištěm na statek za vodou. Táhlé bučení krávy připomnělo chlapci teplý chlév, kde selka dojí. Pustil se plotu a zase popošel k lávce.

Lávka byla stavěna na dvou podestách, jedna stála u plotu jejich pozemku a druhá za vodou u zahrady.

Ta zahrada za lávkou nesla jen jméno Zahrada. Byla tu pravděpodobně zcela zbytečná, protože v ní nestál žádný dům. Domy byly od toho, aby stály v zahradě a bydleli v nich lidé a podle jejich jmen se dalo usoudit, komu patří zahrada. Ale tady žádný dům nestál a Mikuláš nevěděl, komu by zahrada, kde se nedá bydlet, mohla patřit.

Zahrada tvořila trojúhelník mezi potokem a cestou za ní, která vedla kolem statku. Tam, naproti statku a místu, kde končil jejich brod, byla špičatá. Třetí část trojúhelníku byla zahrada Bozovic, kteří bydleli hned proti jejich chalupě, ale za potokem.

Kolem oné zahrady vedla pěšinka, kde se dva dospělí nevyhnuli. Navíc čas od času pustila nějaká stará plaňka plotu své rezavé pojítko a spadla na pěšinu. Vysoký břeh říčky, postavený pouze z kamenů, nebezpečně přitahoval chlapcův pohled.

Ano, to je správný výraz: chlapec byl celá ta léta dětství, co na břehu potoka vyrůstal, přitahován jeho vodou a divotvornou hladinou.

Pan Koláček, obrovský chlap, jenž večer co večer chodíval přes lávku do hospody, (protože to byla zkratka a Mikuláš nevěděl, proč mu to otec trpěl, když byla lávka jejich) dokázal jediným kopnutím své nohy, vězící v příliš velkých gumovkách, dopravit uvolněnou plaňku do potoka a udělat tím pěšinku průchozí.

„Co to sem do potoka nasypali za sračku?“ slyšel Mikuláš, jak si Koláček povídá sám pro sebe.

Mikuláš právě položil pravé chodidlo na lávku a se zatajeným dechem chtěl vstoupit na kluzké kmeny, když zaslechl kroky. Podíval se do potoka a skutečně se zdálo, že je voda zbarvená, skoro jako mléko. Z této nepřirozené barvy vykukovala bílá břicha ryb. Mikuláš věděl, co to znamená: ryby byly leklé, čili chcíplé.

Koláček šel do hospody. Mělo to pro chlapce výhodu, ale zároveň i nevýhodu. Výhodné bylo, že Koláček kluka popadne pod paždí a přenese ho na druhou stranu, a nevýhoda spočívala v tom, že se mu bude strašně posmívat, a to Mikuláš těžce nesl.

Koláček nezklamal. Nejprve zaklel, když byl v polovině pěšinky, (doslova řekl „co tady ten plot furt dělá, do prdele“), a po té do upadlé plaňky kopl. Pak Mikuláš zaslechl, jak tyč přistála v potoce, čímž rozčílila Bozovic husy, které se prakticky do potoka odstěhovaly a čekaly tu, až dozrají do pekáče. Pak přešel lávku, hodil nějaký velký pytel na zem, popadl Mikuláše pod rameno a zase se s ním vrátil na druhý břeh, kde ho odstavil a měl se k tomu, jít do hospody.

„Děkuji, pane Koláček,“ řeklo dítě slušně.

„Jo,“ zabručel obr chlap a dodal: „Kdybys viděl Jendu, tak mu řekni, že jsem v hospodě!“

„Ano, pane Koláčku. Ale brácha přijede až v sobotu!“

„No, vždyť je sobota,“ bručel Koláček a šel.

Sobota? Ona je sobota, divil se Mikuláš, ale pak si uvědomil, že to asi bude pravda, protože otec byl již od oběda doma. Nějak ale zapomněl, že to znamená, že je sobota. Nebo neděle. Ne, neděle to není, to bývá otec již od rána doma.

Statek byl tmavý, jen ze stáje bylo vidět světlo a zdálo se, že i teplo se odtud šíří po dvoře. Soubor asi pěti vidlí, zapíchnutých ve hnoji, vrhal stíny, které dosahovaly až k chlapcovým nohám.

Mezi vchodem do dvora a vraty do chléva byla halda hnoje, ze které se kouřilo. Vidle trčely k černému nebi a vzbuzovaly hrůznou představivost chlapce. Chvěl se po celém těle.

Pak se jeho ruky dotklo něco studeného a zafunělo to. Mikuláš vykřikl leknutím, ale hned si uvědomil, že to byla Minda, čuba, která sem do statku patřila.

To už ale stála selka ve dveřích a slabé světlo ze chléva ozářilo celý dvůr jásajícím pocitem bezpečí.

„Pojď, chlapče, už tě čekám,“ řekla tělnatá žena a popadla kluka, o němž věděla, že je bojácný, a vtáhla ho do chléva.

Nejprve, jako vždy, ulila do hrnku teplého mléka a podala ho klukovi, který lačně pil. Pak naplnila bandasku, kterou držel v ruce, a poslala ho domů.

Dvůr se opět rozzářil světlem chléva a pak nastala tma. Mikuláš obešel hnůj, v chůzi vytáhl jedny vidle a vydal se s bandaskou mléka, ozbrojen jako husita, k potoku.

Před zdí statku stála lavička a na ní sedával starý Budil a kouříval fajfku, protože doma nesměl. Zrovna tam seděl.

„Čí ty jsi,“ bafnul tabákovým mrakem Mikulášovi do nosu. Samozřejmě se hoch nejprve lekl, ale pak se rychle uklidnil, protože se tu nacházela vítaná příležitost, že ho děda doprovodí k lávce.

„Od naproti, Balešů, Miky, dědo,“ řekl slušně.

„Byl jsi pro mléko?“ bafal z fajfky starý.

„Ano, pro mléko, jako vždy,“ souhlasil kluk a v hlavě si vybíral slova, jak dědovi říci, aby ho doprovodil, aniž by pojal podezření, že se bojí.

„A nač máš ty vidle?“

„Byly zapíchnuté ve hnoji…“

„Ty se bojíš, nebo jsi je chtěl ukrást?“ ptal se přísně kmet.

„Ne, já nekradu, ale chtěl jsem aby…“

„Tak že se bojíš,“ konstatoval starý a hned se zeptal: „chceš doprovodit k lávce?“

„To bych moc rád, dědo,“ zaradoval se Mikuláš.

„Dobře, ale svěřím ti tajemství, které musíš zachovat až do hrobu!“

„Ano, dědo.“

„To není tak jednoduché, do hrobu je to dlouhá doba,“ nedal se stařec.

„Já to ale vydržím, dědo,“ trval na svém Miky.

„Co vydržíš?“

„No přeci to tajemství, dědo!“

„Aha.“

Stařec se těžce zvedl a šouravým krokem se vydal k lávce. Odtud od zdi statku, po pěšince kolem plotu zahrady, ve které nestál žádný dům, to bylo asi osmdesát metrů. Děda šel, bafal z fajfky a hocha si nevšímal. Ten se mu lepil na paty. Když došli k lávce, otočil se a řekl:

„Tady to už zvládneš, počkám tu, dokud nebudeš ve vaší zahradě.“ Mikuláš vykročil na lávku, ale včas si vzpomněl:

„A to tajemství?“

„Jaký tajem… ach jo, málem bych zapomněl!“

Od statku se ozvalo mrzuté volání selky Budilové.

„Kdybych zítra měl být mrtvý, tak mne zabila,“ šeptal těsně u ucha děda klukovi. Od statku slyšeli:

„Pantáto, kde jste, hergot, vždyť už máte spát… kde vás budu hledat?“ bylo slyšet ze tmy a pak přišlo bouchnutí dveří.

„Kdo vás zabije, dědo?“

„No ona, přece, nevěsta,“ řekl muž a ukazoval ke statku.

„Ona se bude teta vdávat?“ divil se Mikuláš.

„Ne, ty troubo, od té doby, co se sem s nahou zadnicí přistěhovala, se jí říká nevěsta. Tys toho rozumu moc nepobral, no není divu, Pražák a ještě v drápech Němkyně. Také to nemáš lehké.“

Děda se vypravil domů, Mikuláš přeběhl rychle lávku a zmizel za bránou jejich zahrady. Zbývala mu ještě travnatá cesta ke vchodu do domu. Tady někdy lezly žáby a užovky. Proto spěchal. Musel vyběhnout pět schodů na zápraží a bude doma, v osvětlené hale.

U schodů napůl seděl a napůl ležel mrtvý chlap. Byl zcela nehybný, silnější a malé postavy. Již nedýchal. Mikuláš musel kolem něj proběhnout a hrůza ho pojala, když sandály zavadil asi o nohu mrtvoly. S křikem vrazil do dveří, proběhl halou a vpadl do kuchyně.

Magda zvedla hlavu od slohu. Ve tváři se jí zračila úleva, neboť bratrova invaze do místnosti slibovala přestávku a odstup od domácího úkolu s úžasným nadpisem:

„Proč vděčíme Klementu Gottwaldovi za naše dobré živobytí?“ zněla úloha.

„Co se děje?“ chtěla vědět matka a vyskočila od stolu. V tom okamžiku vstoupil do místnosti i otec.

„Co ten parchant zase řve,“ ptal se ženy.

„Jak to mohu vědět? Ještě mi to neřekl,“ divila se Elfriede. Otec se tedy otočil k synovi:

„Co je?“ Mikuláš v hysterickém pláči, skoro se dávil, stačil vysvětlit přítomným, že u schodů leží mrtvola. Matka se pokřižovala a vzrušeně něco říkala řečí, které děti nerozuměly.

Magda se pečlivě šťourala v nose a otec se šel podívat před dům.

Když se hlava rodiny vrátila do kuchyně, chytla právě Magda pár facek, protože se jí podařilo zastrčit celý malíček do hlubin nosní dírky.

„Kdo to tam hodil?“ optal se otec.

„Co jako?“

„Ten pytel brambor! U schodů se válí pytel brambor, jak si mohl Miky myslet, že je to mrtvola?“ nechápal táta. Matka zčervenala, ale nikdo si toho nevšiml:

„To byl asi sedlák, pan Boza, říkala jsem mu, že nám došly brambory,“ objasnila.

„Že ti to neřekl?“ divil se Alexandr.

„Co já vím, asi spěchal,“ řekla Elfriede. Pak se otočila k synovi a udiveně se zeptala:

„Na co máš ten hnůj-vidličku?“

Mikuláš totiž stále držel v ruce vidle a matka, jež se s českým jazykem silně potýkala, překládala některá slova doslova: Mistgabel.

Chlapec se bezradně díval na ruku, ve které držel ukořistěnou zbraň, ale než stačil dát odpověď, zazněl kuchyní vzteklý otcův řev:

„Ty svině jedny komunistický, já bych je vlastníma rukama roztrhal!“ Přešel totiž ke stolu a přečetl si Magdin domácí úkol:

„Proč vděčíme Klementu Gottwaldovi za naše dobré živobytí?“

Anežka Havelková viděla svět velice realisticky. Praha na konci 19. století se horečně blížila k přelomu století a bylo mnoho takových, co pevně věřili, že to znamená konec světa.

Konec světa bude jistě velká událost a na ni se přijde podívat mnoho lidí.

Anežka věděla, že všude tam, kde je plno lidí, je také žízeň a hlad.

Takovou příležitost si nechtěla nechat ujít a jen nevěděla, jak to zařídit, aby si konečně mohla otevřít vlastní obchod.

Dívka jako by otci z oka vypadla: točila se v krámě, jako by se tu narodila, a baže to snad byla pravda.

Po Michli se tvrdilo, že stará Havelková ani neslehla, jen za pultem porodila a obsluhovala dál.

Anežka měla jediný, veliký problém: otec se již pomalu vzdával obchodu ve prospěch prvorozeného syna Matěje a jí, jediné dceři slíbil, že když si najde muže, který se mu bude líbit, zařídí jí také obchod, ale v Nuslích. Pilně se tam stavělo a lidé, co se nastěhují do činžovních domů, budou muset vědět, kde mají nakoupit.

Vydala se tedy dívka na lov, pilně chodila na zábavy a na mladé muže měla jisté měřítko.

Pak konečně před ní stál: statný, hezký a ne příliš chytrý, čerstvý buran z venkova, z vesničky nad Sázavou, z Petrova. Václav Baleš.

Anežka se nejprve zamilovala a pak se počala vyptávat co a jak. Václav bydlel na Smíchově u vzdálené tety a od časného rána, vlastně již od noci, pomáhal v pekárně: byl z domova vyučený pekař. To je skoro od fochu, pomyslela si Anežka a představila ho otci jako ženicha. Po zevrubném výslechu Václav obstál a i matce padl do oka. Skutečně pak Havelka dostál slovu a zařídil mladým krámek, v Nuslích na stanici elektriky.

Konec století se již přehoupl a svět se točil dále. Bylo mnoho humbuku pro nic, ale na Silvestra roku 1899 udělali obchodníci dobrou tržbu.

Elektrická dráha tenkrát vedla jen do Michle, ale všeobecně se vědělo, že se na svahu nad vesničkou, jež nesla jméno Roztyly, bude stavět a že to bude velkolepé město pro občany Prahy, měly ho financovat městské spořitelny.

Václav Baleš se projevil jako dobrý samec. Krátce po sobě Anežku třikrát oplodnil a pak, po narození syna Alexandra roku 1905, zanechal všechny ve štychu, poněvadž se odebral na věčnost.

Anežku to nezaskočilo. Byla podnikavá. Časem jí musely obě dcery pomáhat v obchodě, který stále rostl. Alexandr se také činil, ale matka pomyslela na památku jeho otce a nechala ho učit pekařem.

Tenkrát děti neodmlouvaly, prostě přání rodičů akceptovaly.

Tím větší bylo pro Anežku překvapení, když Alexandr po vyučení řemesla zanechal a počal obchodovat.

Jezdil na kole po venkově, skupoval vejce, nakládal je do sklenic od okurek a v zimě, když bylo vajec málo a byla dražší, je na trhu prodával.

Stával tenkrát na Bratří Synků, vždy na stejném rohu, hned vedle kloboučnictví.

Každé ráno přijížděla tramvají hezká dívenka, která se tu učila kloboučnicí a Alexandr se na ni vždy usmál, protože se mu líbila.

Po nějakém čase se počala usmívat i Mařenka a ještě po nějakém čase zavedla Alexandra do Roztyl a představila ho rodičům.

To již znala jeho velké plány a sny: mít sklenice na nakládání vajec velké jako obývák.

Koniec ukážky