Václav Řezáč

Václav Řezáč se narodil v chudinské čtvrti v Praze Na Františku. Jeho otec byl kočí a zemřel, když byly malému Václavovi dva roky. Matka pocházela z jihočeské vesnice a živila se jako pradlena, později domovnice. Podruhé se provdala za strojního zámečníka, ale mladý Václav s otčímem nevycházel dobře. Když otčím narukoval za 1 světové války na frontu, rodina upadla do tíživých finančních problémů.

V roce 1919 absolvoval  gymnázium a odborný kurs obchodní akademie. Po studiích pracoval v letech 1920 - 1940 jako úředník Statistického úřadu. Měl věčně problémy s uživením rodiny a tak přijal vedlejší zdroj příjmů - vydával literární a divadelní kritiku v časopisech Český svět a Eva. V nich publikoval i první povídky. V roce 1940 nastoupil jako redaktor Lidových novin.

Václav Řezáč se brzy oženil a jeho manželkou byla významná česká spisovatelka Ema Řezáčová.

Začal literárně publikovat od konce dvacátých let. Po 2. světové válce působil v Československém státním filmu. Společně s Janem Drdou udávají směr nové levicové linii české literární tvorby. Řezáč spřádá řadu plánů a má rozpracovaný koncept nového psychologického románu, leč 22. 6. 1956 umírá v pětapadesáti letech.

Černé světlo

Psychologický román zachycuje hlavního hrdinu, slabošského jedince, zcela zbaveného morálních zábran. Lhaní, intriky, falešnost a snaha ovlivňovat své okolí nemohou vyústit jinak než v konflikty hlavního hrdiny s jeho okolím…

Karel Kukla byl již od nejranějších dětských let slabý, neduživý hoch, který hledal své útočiště před okolním světem u své matky, a právě jeho slabost a zdánlivá bezmocnost se stala zdrojem touhy ovládat silné – nenápadně stát v pozadí, zdánlivě do ničeho nezasahovat a zároveň vše řídit.

Václav Řezáč

Černé světlo

Ukážka z elektronickej knihy

2015

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Václav Řezáč – heirs c/o DILIA, 2015

© INDEART, 2015

www.indeart.cz

978-80-7519-021-5

Obsah

KNIHA PRVNÍ

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

KNIHA DRUHÁ

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

KNIHA PRVNÍ

I

Dnes v noci vrátil mi sen jednu z mých nejstarších dětských vzpomínek. A kdo ví, snad nejstarší vůbec. Dosud nikdy se mi nepodařilo vzpomenout si, co bylo předtím. Jí jako by počínal úsvit mého života; všechno dřívější je ponořeno ve tmě. Prožíval jsem znovu ten děj, tak nepatrný a bezvýznamný pro všechny, kdo ho tehdy byli účastni; pro mne však znamenal právě tolik, jako bych se teprve v tu chvíli narodil.

Když jsem se dnes v noci probudil, táž hrůza jako před lety mi svírala srdce a mdloba se přes mne valila dusivými vlnami. Obrovitý stín řezníka Hordy v bílé zástěře pomazané krví se ještě kymácel a bortil v mlžné tmě. Chraptivá prodleva jeho řevu mi ještě drásala bubínky. Možná také, že to byla jen ozvěna mého vlastního křiku. Pak jsem zaslechl skutečný výkřik; otřásl mnou jako neurvalá ruka a přivedl k vědomí. Přicházel otevřeným oknem. Opilci se rvali dole na ulici a drsný hlas se dovolával policie. Snad právě tento hlas prorazil zdí spánku a přivolal můj sen. Seděl jsem ve tmě, chlad vál od okna, noc mi olizovala záda studeným jazykem, krátkými, důraznými smyky. Rváči zapadli v nočních ulicích, ticho šumělo a tepalo. Kdo volal? Opilec, řezník Horda nebo já? Teď už bylo vše pomícháno; sen se skutečností, minulost s přítomností. Rozmotej uzel! Kdesi v jeho krutě utažených závitech najdeš pravdu. Snad ji ještě vzkřísíš, možná že už bude mrtva.

Nebudu vyprávět sen, jeho alchymie mne děsí, obrátím se ke vzpomínce. I ji bude těžké zbavit nánosu času. Možná že tvář té příhody bude dnes jiná, než jak se mi jevila tehdy. Ale na tom příliš nesejde. Nevyhrabávám ji proto, abych se jí těšil nebo trýznil, pídím se po souvislostech. Viním ji, že jako tajemný hlubinný výbuch vynesla na povrch mé povahy určité vlastnosti a jiné zasula. Nemohu tvrdit, že do mne vnesla něco, co ve mně vůbec nebylo, ale jistě zapůsobila na mé vnímání a city, i na to, jak jsem se později choval ke všemu, co mě potkávalo. Dalo by se říci, že byla vsunuta jako vzorek do stavu, na němž měl být utkán můj život.

Stává se mi často, když chodím po Starém Městě, že se přistihnu,jak směřuji do Haštalské ulice; přitahuje mě dům, v němž jsem se narodil a vyrostl. Zbytečné, kamaráde, řeknu si obyčejně v poslední chvíli, už tam není. Na jeho místě postavili dva z těch moderních domů, jež mě odpuzují svou bezduchostí. Beton, železo, sklo, kancelář na kanceláři; život tu jen probíhá jako ulicí, není mu dovoleno zastavit se, vydechnout nebo zasnít. V noci jsou pusté, v podzemí bydlí jeden nebo dva zřízenci a prázdnými chodbami se plíží noční hlídač na gumových podešvích, aby neděsil sám sebe ozvěnou vlastních kroků.

Náš dům se jmenoval U Kuklů, maminka byla rozená Kuklová, a tak jsi jej mohl najít spolehlivěji než podle domovního čísla. Také firma nad krámem, kde se obchodovalo v detailu, nesla toto jméno, a tatínek vedl pod ním i velkoobchod, do něhož se přiženil. Dům měl dvě poschodí, ale jeho fronta měřila dobrých padesát metrů a dovnitř měl ještě jedno křídlo, snad právě tak dlouhé; protější stěnu rozlehlého dvora uzavíraly sklady a dílny. Byl to starý barák s pavlačemi a vším, co k tomu náleží, se záchody společnými celé řadě bytů, s dvojím schodištěm stejně tmavým a ponurým, kde ve výklencích blikaly olejové lampičky z rudého skla před krucifixem nebo sochami Panny Marie, Jana Nepomuckého a svátého Václava, s věčně vlhkým kanálem uprostřed dvora a se studnou v jeho koutě, s vysokými a klenutými pokoji, z nichž některé byly teplé a příjemné a jiné studené a nevlídné jako sklepení. Připadal mi tehdy — a dnes, kdy už není, snad ještě více — mohutný jako palác. Nadouval se životem a zvučel celý den lidskými hlasy a prací.

Řezník Horda měl v našem domě udírnu a škvařírnu sádla. Byl to obr a Široký mých dětských pohádek. Vzpomínka mi ho nevydává jinak než v bílé košili s vykasanými rukávy a v zástěře vždycky trochu potřísněné krví. Ani dnešní sen neopravil nic na tomto obraze. Dokazuji si, že si jasně vzpomínám na jeho tlustý, opocený zátylek. Znal jsem jej jistě důvěrně; sedával jsem na něm denně, neboť Horda mi dělával slona a vozil mě po dvoře, když se vracel z udírny. Výskal jsem, jak mne natřásal, a svíral jsem řezníkovy horké a tlusté uši ve svých drobných dlaních, do nichž se sotva vešly. Kráčel se mnou opatrně po kočičích hlavách dláždění, dýchal supavě a chvílemi mě nadhazoval a troubil, jak se domníval, že troubí sloni. Na jeho krku, čpícím mastnotou, potem a udírenským smoudem, prožíval jsem nejdokonalejší spojení úzkosti a nadšení, opojení ze síly a výšky i strachu z obou. Byl jsem tehdy slabé, vypiplané děcko, které se teprve začínalo trhat od matčiny sukně a odvažovat se prvých her na dvoře, a řezník Horda byl jedenapůlmetráková hora supícího a funícího masa. Trochu mne děsil, ale více ještě mě přitahoval, a myslím, že jsem ho tenkrát miloval více než otce i matku dohromady.

Náš dům byl plný dětí jako malá vesnice a na dvoře si nás vždy hrávala celá smečka, rozmnožená ještě o mnohá děcka ze sousedství. Náš křik nikomu nevadil a stávalo se málokdy, že nás někdo napomenul. Rozloha dvora, jeho členitá zákoutí, prázdné kovové sudy od lihu a petroleje, harampádí vyhozené ze zámečnické dílny, to vše nám dávalo příležitost k nejrozmanitějším hrám. Někdy se stalo, že uprostřed hry se objevila nad mřížemi kanálu potkaní hlava a drzá očka, podobná černým korálkům, zablýskala ve slunci. Rozprchli jsme se s křikem, ale zvíře obyčejně ihned zmizelo, polekáno právě tak námi jako my jím. Když se nám opět vrátila odvaha, házeli jsme do kanálu kamení a pokoušeli se dosáhnout jeho dna tyčkami, jimiž bývaly podpírány šňůry s rozvěšeným prádlem. Přítomnost potkanů nás naučila hře na rybáře. Nejpodnikavější z nás si vyrobili udici z ohnutého drátu, napíchli na ni kousek chleba nebo odřezek masa, vylouděný na panu Hordovi, a spouštěli ji s nejvážnějšími tvářemi do kanálu, zatímco my ostatní jsme přihlíželi v nejvyšším napětí. Nepamatuji se, že by ten lov byl měl kdy nějaký výsledek; ať lovci, ať diváci, nevydrželi jsme nikdy dlouho u zábavy, jež nám nedávala možnost křiku a pohybu. Mne ta hra těšila ze všech nejméně; bál jsem se dokonce, aby se mým druhům lov nepodařil. Děsil jsem se potkanů jako jiné děti, a přece, bůh ví, něco na nich mě vábilo. Když jsem usínal, vídal jsem někdy jejich dlouhé vousy a blýskavý pohled jejich drzých černých očí.

Bývaly chvíle, kdy dvůr byl jako po vymření. Vyšel jsem třeba od svačiny a sháněl se po svých kamarádech. Houkal a volal jsem marně, nebyli k nalezení. Nedovedl jsem si vysvětlit, kam se najednou všichni poztráceli, a protože jsem byl dosud malý a velmi bázlivý, neodvažoval jsem se vyběhnout před dům, abych je vyhledal. Cítíval jsem se velmi opuštěn. A tu, bylo-li léto, usedl jsem na dlaždičky pavlače s nohama prostrčenýma mřížemi a spuštěnýma dolů. Ticho zavalilodvůr a tísnilo mne. Slyšel jsem hlasy a zvuky, jež nepatřily do mého světa, hlasy a zvuky, jež vyluzovali dospělí. Smýkavý a drhnoucí zvuk pilníků ze zámečnické dílny, klepání ševcova kladívka, dunění převalovaných sudů v našem skladišti a kvičivé nadávky skladníkovy, sykot rozpáleného omastku, jak žena rybičkáře Pracha smažila rybky pro večerní obchod svého jednonohého muže, dusání žehličky a zpěv naší služebné. Z vysokého komína přístavku, který sloužil panu Hordovi za udírnu a škvařírnu, se valil hustý černý dým, stoupal rovně a rozplýval se nad střechou sousedního domu. Mačkal jsem tvář mezi mříže zábradlí, myslel jsem na kamarády, kteří na mne zapomněli, a tesknil jsem. Proč na mne nikdo z nich nezavolal? Snoval jsem pomstu. Byl jsem obrem a zahnal jsem všechny své proradné kamarády do udírny páně Hordovy. Otvírám dveře udírenského sopouchu a věším je do jeho pekelně tmavého nitra, jednoho vedle druhého, všechny hlavou dolů. Tady buďte, až pěkně zčernáte! Lituji, že nejsem obrem- lidožroutem, abych si na nich mohl pochutnat. Ale tato představa byla přece jen na mne příliš silná a cítil jsem, jak se mi zdvíhá žaludek. Přestal jsem raději na to myslet.

Nad mříží kanálu se objevila potkaní hlava, dlouhé bílé vousy, černá očka se blýskala ve slunci. Polez, stará, polez, vábil jsem ji v duchu. Seděl jsem nehybně a tajil dech. Prázdnota dvora vylákala potkana. Konečně jsem ho viděl celého. Svíral jsem rukama tyče zábradlí a byl jsem přesvědčen, že jsem svědkem zázraku, jakého nebylo ještě nikomu dopřáno zhlédnout. Nic z mých dosavadních zkušeností se nevyrovnalo vzrušení této chvíle.

Potkan obcházel a očichával okraj kanálu. Obdivoval jsem se jeho velikosti a délce jeho holého ocasu, a když se vztyčil, spočívaje pouze na zadních nohou, a větřil směrem k udírně, byl bych málem vykřikl nadšením, jeho čich byl chycen vnadidlem a vůně jako zákeřný lovec jej přitahovala k svému zdroji. Nebyl jsem už v sobě, byl jsem v tom zvířátku, postupujícím k nebi svých hladových choutek, a jistě napjatější než ono samo. Snad mi jeho počínání připomínalo některou z mých vlastních výprav, na něž jsem se někdy vydával, abych probádal tajemství našeho skladu. Bál jsem se, aby pan Horda nevyšel ze dveří, přál jsem si jej varovat, ale ze všeho nejvíce jsem se chvěl očekáváním, čeho se odváží, až dostihne dveří udírny. Posílal jsemk němu svého strážného anděla, miloval jsem je, navzdor štítivosti a strachu, jež jsem nepřestával pociťovat.

Potkan byl vzdálen již jen lidský krok od svého cíle, když někde v přízemí klaply dveře. Ševcová, vysoká hranatá žena v šátku, se objevila na dvoře a šla rychle ke kanálu s kbelíkem plným špíny. V tu chvíli by nikdo nebyl odtrhl mých rukou od mříží zábradlí. Žena a myš se spatřily zároveň. Potkan se rozběhl zpátky ke kanálu, ale ševcová jednala neuvěřitelně rychle. Vykřikla sice, ale takřka zároveň zdvihla svůj kbelík a vychrstla jeho obsah vstříc běžící myši. Polekané zvíře se obrátilo a pustilo se bez cíle po dvoře. Vše, co následovalo, rozpadá a rozplývá se mi ve vzrušení příštích okamžiků a nešťastného závěru, v nějž se tato příhoda zřítila.

—    Myš! Myš! křičela ševcová, roztáčejíc větrník svých dlouhých paží. — Koště! Koště!

Ale i já jsem se vytrhl ze své strnulosti, vyskočil jsem a křičel:

—    Nechte ji! Nechte ji!

Myš se rozběhla k vnitřnímu domovnímu křídlu, strach ji hodil na hladkou stěnu. Odražena, běžela podle zdi a zmizela mi z očí pod pavlačí. Ale tam jí patrně zastoupil někdo cestu, neboť v příštím okamžiku se objevila znovu, křižovala dvorem a kličkovala, snažíc se dosáhnout kanálu. Ševcová jí však neustávala odhodlaně tarasit přístup; poskakovala před myší sem a tam, dupala a volala kš! — a mezitím nezapomínala skvokávat na pomoc celý dům.

Bože, jak jsem ji nenáviděl v tu chvíli! Bylo mi jako děcku, na něž se shrnul celý svět obrů, aby mu vyrval nejmilejší hračku. Neboť lidé se opravdu sbíhali. Tato honba jim slibovala příjemné vyrušení z únavné jednotvárnosti denního pořádku. Vylézali ze svých děr ozbrojeni smetáky, holemi, košťaty, pohrabáči; ženy ječely v hysterii, ať předstírané, nebo skutečné; muži vykřikovali rozkazy, jichž nikdo nedbal a jimiž se ani sami neřídili; učňové pekařští, zámečničtí, ševcovští a jeden z našeho krámu zvyšovali obecný zmatek, jak nejlépe dovedli: výskali a pletli se pod nohy kdekomu, rozveseleni, že unikli z kázně svých mistrů v pracovní době. Ale nejdivočeji ze všech vedl jsem si patrně já sám. Posedlý strachem o myš křičel jsem a dupal, kopal jsem a bušil pěstmi do železného zábradlí, necítě bolesti z ran, jež jsem si tím působil. Nikdo si mě nevšímal.

Myš pobíhala a křižovala po prostoře, které jí stále ubývalo. Vrhla se znovu proti dveřím udírny, jež se právě v tu chvíli otevřely. Bortě jejich rám svou ohromností a strašný na černém pozadí vnitřku jako obraz, který neočekávaně nakynul do třetího rozměru, objevil se v nich pan Horda. Zahlédl patrně potkana mihnouti se na obzoru svého břicha, protože kopl těžce před sebe. Po tomto nečekaném přepadu myš se odhodlala k poslednímu zoufalému pokusu. Rozběhla se rovně dopředu, rány smetáků, košťat a holí bušily o zem kolem ní, a přece prorazila kruhem svých obléhatelů nezraněna.

Hromadný výkřik hněvivého zklamání byl zladěn do jedné tóniny. Všichni se obrátili rázem za uprchlíkem a dvůr se před mýma očima vyprázdnil. Zůstal na něm jediný pan Horda, který těžce se kolébaje a funě, postupoval pomalu za ostatními. Přestal jsem křičet a běžel jsem ke schodům.

Průjezd v našem domě byl hluboký, tmavý a klenutý jako tunel. Do ulice ho bednila těžká dvoukřídlová vrata, jež se otevírala jenom povozům přivážejícím naše zboží. Lidem sloužila dvířka v jedné jejich polovině. Průjezd býval často naším hřištěm, když déšť nás vyhnal ze dvora nebo z chodníku před domem. Vydechoval zápach všeho, čím byl dům nacpán. Potkals tu po čichu zámečníkovu dílnu i ševcův pop a škopek, škvařírnu a udírnu páně Hordovu i rybinu a připálený omastek rybičkářův, a ve dnech, kdy vzduch zbytněl nadcházející bouřkou nebo deštěm, také hnilobný výpar kanálu. Ale nad tímto pronárodem drobných pachů a smrádků třměl a panoval v naprosté svrchovanosti složitý zápach našeho skladu a krámu. Ostrý pach lihu, čistého i denaturovaného, čpící opilstvím, ranami a chudou kuchyní, zápach petroleje, dotěrný, přísavný a nevypuditelný, při němž si neodbytně vzpomínáš na přelitou nebo dohořívající lampu, jitřivá a svěží vůně fermeží, jediná čistá přísada v tom obsahu ďáblova kotlíku.

Když jsem seběhl dolů schodištěm, které ústilo do průjezdu, nalezl jsem tu celý voj bojovníků ze dvora, útočící na potkana. Zahnán do kouta! Poprvé dostalo se mi na tomto místě poučení, co znamená toto obrazné rčení, s jehož uskutečněním jsem se měl tolikrát později setkat. Myš pobíhala v koutě mezi stěnou a vraty, jež, naneštěstí pro ni, byla zavřena. Zdálo se, že útočníci, ačkoli se vzájemně povzbuzovali, nejsou právě nabiti odvahou. Alespoň nikdo z nich se nepokoušel dostat se ke zvířeti blíže než na nejzazší dosah své zbraně. Opět rány košťat pleskaly kolem myši, která jim uhýbala a unikala, pištíc, kdykoli některá z nich ji přece jen zasáhla, příliš měkce ovšem, než aby jí mohla skutečně ublížit.

Nutím vzpomínku, aby mi vydala čistý obraz, a seškrabuji horlivě čerstvý nátěr, kterým ji mohl pokrýt sen. Ale ať se namáhám, jak chci,připadá mi to vše tak temné a neskutečné, že ani sen by nemohl být krutější, vytvářeje některé ze svých mátožných výjevů. Ti lidé, zmítající se a povykující v polotmě tunelovitého průjezdu, dunivé dopady ran, zmohutnělé a rozeznělé ozvěnou klenby, a smýčivé pobíhání a pískot uštvaného zvířete. Bylo jich příliš mnoho na myš i na mne. Bál jsem se křičet i udělat cokoli, stál jsem za nimi, bezradný prcek, zoufalý ve své bezmocnosti. Se supěním parostroje vrhnul se do průjezdu pan Horda. Funěla z něho uspěchaná dýchavičná tloušťka a pohrdání.

— Ještě jste ji nedostali, vy packalové? Pusťte!

Rozhrnul řadu rukama, jež uzdvihly hovězí čtvrt tak lehce jako husí stehýnko.

Viděl jsem horu valící se na myš. Nemohl jsem ji zastavit. Bál jsem se o myš a miloval jsem pana Hordu. Až do té chvíle uctíval jsem jeho sílu s horoucím fanatismem čtyřletého pohana, jehož chápání mocnosti nebes a slitování byly příliš nejasné. Nemohl jsem zachránit myš a nemohl jsem zadržet pana Hordu.

Pan Horda postoupil ještě o krok, a dívaje se pozorně přes své břicho, odměřoval si vzdálenost, aby dupnutím zahubil potkana. Myš vycítila neodvratnost svého konce. Všichni kolem ztichli a ustrnuli v polohách, jež právě zaujímali, jako loutky, jejichž mechanismus by právě došel. V tom tichu, doutnavém hrozbou, bylo slyšet jen supivý dech páně Hordův, prskání myši, přitisknuté zády do kouta a stojící na zadních nožkách, a ze dvora tahavý zpěv naší služebné, jež vynikala nevyrušitelnou lhostejností ke všemu, co se dálo kolem ní. Pan Horda si odměřil své kopnutí a pozdvihl nohu, aby je provedl. V tu chvíli, kdy ohromná řezníkova bota se vznášela ve vzduchu, myš dopadla na všechny čtyři a ráz nato, vystřelena prakem zoufalství, vylétla dlouhým obloukem, který směřoval patrně k řezníkovu hrdlu, ale skončil se na jeho břichu. Podoben velikému lopuchovému trsu, jaký po sobě házívají děti na výletech, visel potkan zahryznut do řezníkovy škrobené zástěry.

Společný výkřik zděšení vykřísl mnohohlasou ozvěnu z klenby průjezdu. Křičel jsem také, ale z jiného důvodu. Třeštil jsem nepříčetnou radostí nad potkanovou odvahou. Jediný pan Horda neztratil hlavu. Mohutný drapák jeho ruky vytrhl krysu i s bílou půdou zástěry, do níž se zahryzla, a sevřel ji drtivým stiskem. Viděl jsem, jak cosi rudého a nadulého jako míčky vystupuje tlamičkou i řití zvířete zároveň. V příštím okamžiku jsem visel jako před chvílí potkan na řezníkových kalhotách, a zatínaje do nich pěsti a kopaje ho ze vší síly do kotníku, křičel jsem:

—    Pusťte ji, pusťte ji!

Pan Horda se zakymácel překvapením a bolestí.

—    Zatracený spratek, zafuněl a odstrkoval mě volnou rukou. Necháš mě!

Ale držel jsem pevně a nepřestával jsem ho kopat a křičet:

—    Pusťte ji!

Bolest, již jsem mu působil svými kopanci, vybuchla v něm vztekem, který už nemohl ovládnout. Popadl mne za záda kabátu, zdvihl před sebe, a jak mě tak držel, mával mi potkanem blízko před obličejem.

—    Na, na, tumáš myšičku, na!

Viděl jsem střeva, deroucí se ze zvířete horem i dolem, cítil jsem odporný puch, který z něho vystupoval. Zrada mého jediného přítele ze světa dospělých, dobrého obra mé skutečnosti i mých snů, úděsná převaha jeho síly; která mě jindy hýčkala, a nyní mnou cloumala a ohrožovala mě, hrůza, aby to hnusné, več se proměnilo zvíře, jež jsem si zamiloval a pro něž jsem chtěl bojovat, se mne nedotklo; čeho více bylo ještě třeba, aby se zřítilo na můj cit a na mé vytřeštěné vnímání?

Omdlel jsem.

II

Trvalo velmi dlouho, než jsem procitl z mdloby, jež mě překvapila v pěsti páně Hordově. Dvě hodiny se namáhali matka, otec a později přivolaný lékař, než mne přivedli k vědomí. Nechali mě v postýlce, abych se dostatečně vzpamatoval ze svého otřesu. Vstal jsem z ní až po třech týdnech.

Nemoc, jež se patrně už připravovala ke skoku v mé krvi, použila této příležitosti a vrhla se na mne ihned. Dostal jsem spalničky, ale tato choroba, již si musí odbýt skoro každé dítě, probíhala u mne tak těžce, že se několik dní obávali o můj život. Snad právě v těch dnech se kdosi rozhodoval, má-li splnit svůj záměr, nebo se od něho odvrátit s ošklivostí a nechat mě zemřít Roztával jsem na žhavém jazyku choroby jako zlomek ledové čokolády a sny jako obludní dravci mě štvaly bez úlevy tropy vysokých horeček. Pan Horda, potkan a smečka zjívených tváří, patřících obyvatelům našeho domu. Hon pokračoval a jeho kořistí jsem byl já. Mé srdce běželo se svými pronásledovateli závod, v němž lze jen vyhrát nebo padnout. Sny seděly u kolíčků mých nervů, napínaly je a ladily pro celý život. Vyhrál jsem, a teprve dnes se ptám, proč. Tehdy, když jsem se konečně probral tak, že jsem poznával tváře kolem sebe, překvapila mě úzkost a láska, kterou jsem z nich četl. Vycítil jsem, jak vážné to se mnou bylo, a to mě naplnilo pýchou, která ještě vzrostla, když služka přede mnou prošplechtla, že jsem měl namále.

Strach o mne přemohl věčnou migrénu mé matky. Opustila přítmí svého pokoje a seděla u mé postýlky dnem i nocí, dokud horečky neopadly. Čas, kdy jsem se pozdravoval, zůstává v mých vzpomínkách koutem nejpodobnějším skutečnému ráji dětství. Voní mi sladkou přítomností matčinou. Svítí nad ním její bledá tvář pod černými vlasy, zachycenými ve složitém účesu podobném koruně. Myslím, že milovala svou bledost, obdivovala se jí a pěstovala ji, což jí nebylo zatěžko, neboť vycházela z domu jen málokdy. Její domácí šaty bývaly šity jen z látek dvou barev: svítivě žluté anebo temně fialové. Nevím, zda jí opravdu slušely, ale mně v nich připadala jednou krásná a tajemná jako kněžna a jindy křehká a prchavá jako víla. Když mě objímala a kladla si mou hlavu na prsa, neodvažoval jsem se ani dýchat: voněla verbenou a osvěžujícími solemi, jež mívala v lahvičce zasazené do stříbrného pouzdra, a k nim přes tu chvíli čichala. Na mé nervy, potrhané hrozným zážitkem a vyčerpané horečkami a sny, účinkovaly její doteky a vůně jako lék blahodárný, ale příliš silný. Chvěl jsem se po celém těle. Tu mne vinula k sobě ještě pevněji a mluvila mi do vlasů:

— Copak, můj chlapečku, copak? Pročpak se chvějeme jako psík? Maminka nás nikomu nedá.

Miloval jsem ji tak, jako jsem nikdy potom už žádnou ženu nemiloval. Panna Maria mých dětských modliteb a ona mi splývaly vjedno.

Koniec ukážky