Irena Kopecká • Anna Pustowková

PROMĚNY DUŠE

Ukážka z elektronickej knihy

2015

Carl Gustav Jung

„KDO SE DÍVÁ VEN, SNÍ, A KDO DOVNITŘ, TEN SE PROBOUZÍ.“

Afirmace

Přiznávám se, že mi myšlenky utíkají k jedné kamarádce, se kterou jsem se setkala při nákupu v obchodě s ovocem a zeleninou. Naříkala, že dnes nemá svůj den, že se jí nic nedaří.

„Snad to nebude tak zlé,“ těšila jsem ji. Vzápětí se ale ozvalo žuchnutí. Na zem dopadl sáček s jedním jablíčkem, ostatní se vesele rozkutálely po podlaze, jako by závodily, kdo se dokutálí nejdál.

„Vidíš, říkala jsem ti, že jsem dnes vstala špatnou nohou z postele,“ komentovala příhodu kamarádka.

„Možná to bude tím, že do toho tenkého sáčku nemůžeš dávat tolik jablek,“ usmála jsem se na ni a pomáhala jí sbírat je ze země.

Z obchodu jsme vyšly společně, mračila se na celý svět.

Povídám jí: „Motivuješ se nějak ráno, když vstáváš?“

„Co?“ podívala se na mě vytřeštěně, „copak jsem blázen?“

„Víš, já vždycky poděkuji Pánu Bohu za to, že jsem se probudila a poprosím ho, aby mě po celý den chránil. Pak si představím, že mě dnes čeká krásný a úspěšný den, a ono to opravdu vyjde.“

„Nekecej, to nemyslíš vážně!“

„Myslím a doporučuji ti takto začínat každý nový den.“

„Ještě řekni, že večer zase za všechno děkuješ!“

„To je přece samozřejmé, když dostaneš nějaký dárek, taky poděkuješ, ne?“

Kamarádka mlčela, v každé ruce jednu igelitovou tašku a nevěřícně na mě zírala.

„Ty jsi ještě větší cvok než já,“ otočila se a bez rozloučení odcházela. Bylo mi jí líto. Sledovala jsem, jak spěchá, dokud nezmizela za rohem budovy.

Najednou jsem si vzpomněla, jak jsem jednou vyprávěla žákům v deváté třídě, že je důležité ráno se pozitivně naladit, říci si: Dnes mě čeká báječný den, plný krásných zážitků a dobrodružství.

A nejen si to říct, uvěřit tomu. Je nutné, aby myšlenka vyšla z hloubi srdce. Pak se nám podaří lehce překonat potíže, které nás třeba ten den potkají, a budeme mít skutečně den plný pěkných prožitků. Jen jsem to dořekla, kmitala se ve vzduchu Jirkova dlaň.

„Prosím,“ vyzvala jsem ho k diskuzi.

„Paní učitelko, kdybych to tak dělal, mamka by si myslela, že jsem se zbláznil.“

„To je ale její problém, ty máš právo žít svůj život tak, jak je to pro tebe nejlepší,“ odpověděla jsem.

Jirka zakroutil tenkrát hlavou, ale už nic neříkal. Docela by mě zajímalo, jak dnes žije, jestli se motivuje afirmacemi, nebo ne.

Ale co, každý nese odpovědnost sám za sebe a jen na něm záleží, jak chce své dny prožít.

Andělé kolem nás

„Babi, ty věříš, že jsou andělé?“

„Jistě.“

„A už jsi nějakého viděla?“

„Já anděly vidím často.“

„To nemyslíš vážně?“

„Myslím, dokonce čím jsem starší, tím víc jich potkávám.“

„Prosím tě, a kde?“

„Andělé nemusí mít vždy křídla, může to být dobrý člověk, kterého potkáš, často to bývá starší paní, třeba sousedka, o které víš, že je moc hodná. Může to být dítě v kočárku, které se na tebe usměje.“

„Mohu i já být andělem?“

„Budeš-li na sobě pracovat a budeš-li žít v souladu se svým svědomím, začne se třeba o tobě říkat, že jsi anděl. Lidé tě budou rádi potkávat, budou šťastni ve tvé společnosti, budou se k tobě obracet o radu, prostě staneš se někým, kdo jim bude pomáhat žít.“

„Může se hodný anděl změnit ve zlého?“

„Nestává se to často, ale někdy k takové proměně dojít může.“

„Jak to?“

„Pokud se v lidském srdci něco poláme a porouchá, člověk pak začne sebe litovat, druhým závidět, či je dokonce nenávidět. Jeho krásné andělské oči se změní v pichlavé, baziliščí a jeho klidná řeč se stane přerývanou, zadrhující, zlostnou, hysterickou. Místo andělské se objeví vypočítavá a ziskuchtivá tvář.“

„A je možné, že si to člověk uvědomí a změní se zpátky v anděla?“

„Možné to je, záleží jen na něm, jestli se chce změnit. Nejde to hned, zloba, zášť, závist je vlastně nemoc a její léčení nějakou dobu trvá. První krok ke změně člověk udělá už tím, že si svou situaci uvědomí a že se chce zlepšit.“

„Taková změna vyžaduje asi silnou vůli, že?“

„Víš, v té situaci člověku hodně pomůže upřímná modlitba.“

„Tak to je vlastně prosté, viď?“

„Je, a není. Velké věci často bývají prosté, ale právě proto je lidé přehlédnou.“

„Babi, tak my se pomodlíme, aby lidé v životě viděli důležité věci a aby bylo mezi námi hodně andělů, ano?“

Vlahým podvečerem se ze dvou úst tiše nesla modlitba Anděle boží, strážce můj.

Andělská křídla

Ležela jsem na lehátku připravená k operaci v chodbičce před sálem. Ke zklidnění jsem užila bílou tabletu něčeho, co jsem měla nachystáno ve skleničce. Po pravdě, moc klidná jsem nebyla. Měla jsem strach, který úměrně rostl s délkou čekání.

Kolem mě pobíhaly sestry, něco na sebe každou chvíli volaly, něco sem tam v nádobkách nosily. Nejhůř na mě působilo, když se halasně domlouvaly za mou hlavou. Vždy jsem sebou škubla.

Zatím už přivezli další pacientku, kterou přeložili na lehátko za mě. Ležela jsem blíže sálu a ostře vnímala hmatatelný strach. Ve chvíli naprosté úzkosti jsem se obrátila s prosbou k archandělům Rafaelovi, Michaelovi a Gabrielovi. Vroucně jsem je prosila, aby mi dali nějaké znamení, že mě neopustili. Šeptala jsem modlitbu Anděle Boží, strážce můj.

Mé nervy byly napjaté k prasknutí. Uvědomila jsem si, že na operačním sále se něco zkomplikovalo, sestry začaly pobíhat rychleji. Připadala jsem si tak opuštěná, tak sama. Vtom jsem uviděla na stropní příčce se chvět křídla andělů, zelená, bílá, zlatá. Neustále se hýbala a ze všech šla zvláštní záře.

Uslyšela jsem hlas: „Neboj se, jsme s tebou a budeme s tebou i při operaci. Už za chvíli přijdeš na řadu.“

Najednou se křídla začala ztrácet, ale já jsem věděla, že andělé jsou se mnou. S úlevou jsem vydechla.

„Pacientka Kopecká, kterápak z vás je paní Kopecká?“

„Já,“ ozvala jsem se a setřásla ze sebe zbytky strachu. Proč bych se bála, andělé jsou přece se mnou.

Anička

„Prosím vás, paní, nevyhazujte mě, jste opravdu moje poslední naděje,“ upřel své prosebné oči čtyřicetiletý nemocný muž na ženu v bílém plášti. Zadívala se mu do očí. Chvíli mlčela, pak se usmála a pokynula mu, aby se posadil.

„Naslouchám vám,“ řekla.

Muž začal vyprávět o své nemoci, o tom, že i když má ztvrdlou lesklou pokožku s červenými skvrnami, není ta nemoc nakažlivá, že ho velmi bolí v zádech, ale nikde ho na masáže nechtějí vzít.

„Víte, paní, každý se mě štítí. Ta moje nemoc má podobný název jako sklo,“ dodává a hluboký stesk i zármutek je cítit v jeho hlase.

„Doktoři mi dávají půl roku života, ale já bych chtěl toho půl roku žít jako člověk, ne protrpět ten čas čekáním na smrt.“

„Znám vaši nemoc, jmenuje se sklerodermie kůže a opravdu není infekční. Dobře, vezmu vás na masáže, budete chodit každý čtvrtek v osm hodin ráno. Vyhovuje vám to?“ Anička upřela své oči na pacienta.

„Pán Bůh vám to zaplať,“ drmolil šťastně muž. Dyť já už dva měsíce chodím po masérech a nikdo mě nevzal. Mohu zůstat hned?“

„Jistě,“ usmála se Anička, šla ke skříni, vytáhla osušku a rozprostřela ji na masážní lůžko.

Muž si svlékl košili a opatrně vylezl na masážní stůl. Pořád nemohl ještě uvěřit, že se mu to všechno jenom nezdá.

„Opravdu se vám to nezdá,“ podotkla Anička a on se na ni s údivem podíval. Pak k němu přistoupila a dala se do práce. Nevnímala jeho lesklou a tuhou kůži, plnou červených skvrn, svýma rukama hnětla krásnou, čistou lidskou duši, která potřebovala pomoci. Pracovala mlčky, soustředěně, propojovala mu jednotlivé čakry a dobíjela jejich auru potřebnou energií.

Když za půl hodiny muž vstával z masážního stolu, měl oči plné slz. Zmohl se jen na jednu větu: „Vy nejste masérka, vy jste anděl!“

Tak chodil pán k Aničce na masáže nikoli šest měsíců, jak mu lékaři předpověděli délku jeho života, ale celých šest let.

Když se přiblížil jeho konec, řekl na poslední masáži Aničce: „Budu se tam nahoře za vás modlit.“

Anička se na něj pozorně zadívala a uvědomila si, že má šedou auru. Věděla, že smrt stojí vedle něho a on že ji už vidí. Lhát mu nechtěla, příčilo se jí to. Usmála se tedy a řekla: „Dobře.“

Při loučení mu podala ruku, i když to nebylo jejím zvykem: „Mějte se hezky!“

Podržel její ruku ve své déle, než bylo třeba. Oba věděli proč.

Za pár dnů šel nemocný muž na vyšetření do nemocnice.

Anička byla v plné práci, když jí zazvonil mobil. S úsměvem zjistila, že jí volá její pacient se sklerodermií kůže. Vyprávěla si s ním asi deset minut a během hovoru slyšela sem tam mluvit sestřičky. Najednou se jí hovor ztratil. Pokračovala tedy v masáži pacientky a umínila si, že až bude mít trochu času, zavolá mu.

Po několika hodinách opět zvonil mobil. Volala jeho žena, že zemřel.

„Tak to jsme spolu mluvili dnes naposled,“ tiše řekla Anička.

Paní zbystřila pozornost: „Vy jste s ním dnes mluvila?“

„Ano, volal mi z nemocnice.“

„To je vyloučeno,“ odporovala žena.

„Ale já jsem s ním telefonovala asi deset minut.“

Najednou zavládlo ticho. Po chvíli se ozvalo: „Aničko, on byl na operačním sále, operovali mu hrtan a při tom zákroku zemřel. Jeho mobil jsem měla já, nebral si ho do nemocnice.“

Nastalo ticho. Pak se ozvala Anička: „Já nevím, ale asi se jeho duše při odchodu z tohoto světa napojila na můj mobil.“

„Měl vás moc rád, Aničko, byl vám tolik vděčný, vždyť vy jediná jste ho vzala na masáže. Děkuji vám.“

„Neděkujte, udělala jsem jen to, co bylo potřeba.“

Babička

„Aničko, kam jdete?“

„No, přece do školy!“

„Ale vždyť jsem včera večer posílal všem zprávu, že dnes škola není, musím si něco důležitého vyřídit,“ usmál se její třídní. Anička pokrčila rameny: „Večer jsem už nezapínala počítač, je to moje chyba. Pojedu domů.“

„Tak se mějte, na shledanou!“

„Na shledanou,“ zasmála se, zamávala panu profesorovi, usedajícímu do bílého auta, obrátila se ke škole zády a namířila si to k vlakovému nádraží. Safraporte, taky se včera mohla podívat na internet, jestli se tam žákům jejího ročníku dálkového studia něco neoznamuje. Jela vlastně zbytečně až do Olomouce. Ale co, stalo se!

„Nechcete svézt na Svatý Kopeček?“

U chodníku jí zastavil autobus s několika cestujícími. Vlídný pan řidič otevřel dveře

a zval ji dál.

Proč by ne, napadlo ji, vstoupila dovnitř, koupila si jízdenku, poděkovala a usedla. Za chvíli zastavili na autobusové zastávce, nabrali několik lidiček a už jeli dál.

Jaké je to zvláštní, že mi pan řidič zastavil, jako by věděl, že už dlouho toužím opět spatřit Pannu Marii, ale pořád mi to nějak časově nevycházelo, přemítala Anička. Její myšlenky tiše sklouzly k její babičce, která zemřela před několika dny. Jak je to smutné, že ji už nikdy nepohladí její vrásčité ruce, že její rty nikdy neřeknou: „Andulko, jsem tak ráda, že tě vidím!“ Oči se jí zalily slzami.

„Vystupovat, konečná!“ zahlaholil pan řidič. Aničce neušlo, že se na ni dívá. Rychle otřela slzy do kapesníku a vystoupila zadními dveřmi.

Svatý Kopeček! Rozhlédla se kolem a pak zamířila k bazilice. Panna Maria s Jezulátkem v náruči ji mlčky pozorovala. Co krok, to slzička za babičku. Když vyšla nahoru, zůstala nerozhodně stát. Kam teď? Má si prohlédnout okolí, nebo jít do kostela?

Vtom se vedle ní objevila čiperná babička. „Děvče, běž na mši, ta bude pro tebe!“ řekla a vstoupila do kostela. Anička ji jako ve snách následovala. Nebylo plno, jen některé lavice byly obsazené. Anička šla za babičkou do druhé lavice. Než usedla, poklekla a přežehnala se křížem, rozhlédla se, ale babičku, co jí oslovila, už nikde neviděla. Přejel jí mráz po zádech.

V tom okamžiku se rozezněly varhany a mše svatá začala. Celebroval ji polský kněz. Když přišlo kázání, mluvil o smrti a o životu věčném. Hovořil o tom, že by živí neměli neustále přivolávat mrtvé, neboť oni pak nemají klid, nemohou se odpoutat od pozemského života, i když vědí, že tu už nepatří. Nemohou tedy plnit úkol, který na každou duši čeká a trápí se bolestí svých blízkých.

Kněz mluvil polsky, ale Anička mu dobře rozuměla, polštinu zná. Při jeho slovech neustále slzela a kněz se na ni díval s porozuměním. Po skončení obřadu neodešel sakristií, ale vrátil se a odcházel středem kostela. Aničce, která klečela v lavici jako socha, mlčky podal ruku. Nikomu jinému, jen jí. Anička pozvedá hlavu a najednou si uvědomuje, že sošku Matky Boží z oltáře důvěrně zná. Roztřesenýma rukama vytahuje peněženku, v níž nosí obrázek Madony. Ano, je to ona! Opatrně ukládá obrázek do peněženky, zavírá ji a vkládá do kabelky. Žehná se křížem a pomalu odchází.

Sejde s kopečku, stojí tam autobus, nastoupí a odjíždí do Olomouce. Vystoupí, jde na nedaleké vlakové nádraží, právě hlásí příjezd rychlíku směr Ostrava-Poruba.

Jízdenku má, nastupuje, vlak se rozjíždí. Připadá si jako ve snu. Neví, skutečně se to stalo? Je možné, aby celý děj tak přesně zapadal do reálu?

„Holčičko moje, tím si netrap hlavičku,“ někdo vedle ní zašeptal.

No, jistě, to její babička poprosila Pannu Marii o zázrak a její přání bylo splněno.

„Panno Maria, děkuji ti. Babičko moje milovaná, díky a odpusť mi, že jsem tě pořád volala zpátky, já už se umoudřím.“

„Slečno, stalo se vám něco? Slečno, co je vám?“ Mladý muž se skláněl k Aničce. V jejích očích se třpytily slzy. Vytrhla se z přemítání, utřela si oči.

„Nic mi není, promiňte.“ Dokonce se pokusila o úsměv a ten jí vydržel po celý zbytek cesty.

Bludný kořen

Mám ráda Karla Čapka. Obdivuji jeho dílo, ale ještě víc si vážím jeho lidských vlastností jako je moudrost a prozíravost. Vybavují se mi jeho slova: „Člověk ještě není dost dokonalý, ani dost slušný, aby měl právo žít na něčem tak krásném, jako je Země.“

Jak aktuální pro současnost! Možná, že člověk v džungli vztahů překročil bludný kořen a chodí v kruhu. Uniká mu jeho střed, má laxní přístup ke všemu, co je za kruhem, ve kterém se ocitl. Snad i strach z nového, neznámého jej nutí setrvávat ve svých zvyklostech. Počítač, mobil, televize, stres v práci, spánek. Druhý den opět spěch, hluk, pracovní povinnosti, počítač, mobil, televize. Následující den je stejný.

Vyjít si do přírody? Proč ne? Na uších sluchátka, v nich plno divných zvuků doprovázených bubny.

Jestli bylo nebe bezoblačné, nebo se na něm proháněly bílé mráčky, neví. Jestli vzduch voněl čerstvě pokosenou trávou, jestli motýli na ni usedali, aby vypili poslední kapky nektaru, jestli nám včely proletěly kolem uší, jestli skřivan vysoko nad námi pěl svou čarokrásnou píseň, neví. Takový člověk projde divuplnou zahradou přírody, nic z ní nevidí, neslyší, necítí. Jak mu má příroda pomoci se zklidnit, když on sám se tomu brání?

Příroda sama je Bůh, říká Spinoza.

Je však na člověku, zda chce toho Boha přijmout.

Bolest a radost

Tak jako existují duchovní principy jin a jang, které se navzájem doplňují, tak bolest a radost jsou podobné emoce a dá se říci, že v každé bolesti je kousek radosti a v každé radosti kousek bolesti. Patří k sobě jako pokrevní sestry. Jeden cit doplňuje druhý, jeden bez druhého nemůže existovat, i když se nám někdy zdá nemožné v bolesti objevit radost. Ale ona tam je, možná malinká, snad nepostřehnutelná z hlediska daného okamžiku. Třeba ji objevíme s odstupem času, bude se zvětšovat a sílit, ale stejně v sobě zas ponese stopu opačné emoce.

Vezměme si třeba úmrtí blízkého člověka. Zasáhne nás vší silou, protože jsme si na určitou osobu zvykli, milovali jsme ji a najednou po ní zůstane prázdné místo. Trpí tím naše ego, ale zapomínáme, že ten náš blízký třeba trpěl, že měl bolesti, že to už nebyl důstojný lidský život, že vlastně milosrdná smrt učinila konec jeho trápení.

Nebo si představme opačný případ. Dva lidé se milují, jsou velmi šťastní, chystají svatbu. Zaplavila je obrovská radost, ale v té radosti je i kousek bolesti. Každý z nich musel říct někomu jinému: promiň, tebe nemiluji. Jejich lásku provázejí slzy těch odmítnutých. Jinak to ale nejde, tak je to zařízeno, tak je to člověku dáno do vínku. Prastarý princip, vše souvisí se vším, nelze něco vyčlenit a ohraničit. Jde o vzájemné prolínání, a pokud se začneme kolem sebe pozorně dívat, najdeme desítky příkladů potvrzujících toto pravidlo. Třeba slzy a smích. Zvlášť patrné je to u malých dětí. Často se stane, že pláč přechází do úsměvu a ze smíchu se najednou vyklube pláč.

A my pozorujeme tu úžasnou emoční proměnu a nám samým se chce plakat i smát.

Nebo si zkusme večer promítnout den, který jsme právě prožili. Nebylo v něm jenom vše dobré, ale museli jsme zvládnout i určité negace, nebyl to den plný záporných situací, byly v něm i krásné okamžiky. Je důležité uplynulý den hodnotit, poučit se z chyb, odhodit je pryč, a z pozitivních okamžiků se znovu radovat. Navodit si kolem sebe kladné emoční pole, i když bude obsahovat kousek negace. Pokud náhodou budeme obklopeni stresovými situacemi, vědět, že je v nich uložen i kousek něčeho pozitivního a snažit se ze všech sil změnit negativa na pozitiva. Život nám k tomu dává denně šanci a je jen na nás, jak se zachováme.

Byl jednou jeden

„Babi, nebuď smutná, já jsem radši, když se usmíváš,“ tenké paže mé vnučky se mi ovinuly kolem krku a jak se ke mně přitulila, se hřmotem a tichou výčitkou letělo k zemi celé album.

„I ty jedna, copak to jde, pořád se usmívat, to žádný člověk nedokáže.“

„Možná, že to nikdo nedokáže, ale ty ano,“ s naprostou důvěrou mě usadila Fabianka.

„A vůbec, na co jsi hleděla?“

Vyprostila jsem se z jejího objetí a sehnula se pro album. Pomalu jsem listovala, až jsem našla fotku, která mě rozesmutnila. Ukázala jsem na ni.

Koniec ukážky

Table of Contents

PROMĚNY DUŠE

Kdo se dívá ven...

Afirmace

Andělé kolem nás

Andělská křídla

Anička

Babička

Bludný kořen

Bolest a radost

Byl jednou jeden